A piac dicsérete

válogatott esszék 2012-2020

TÓTH ANDRÁS

© Tóth András, 2023

ISBN 978-615-00-9485-4

Szerkesztette: Aichelburg Márton

© Civic Enterprises – Carl Menger Institute, 2023

© Civil Vállalkozások Egyesület – Carl Menger Intézet, 2023

Civil Vállalkozások

H-1119 Budapest

Tétényi út 37.

info@civilvallalkozasok.hu

www.civicenterprises.org

TARTALOM

Bevezetés

1. A piac dicsérete

2020. év

2. Munkásság - munkásosztály?

3. Milyen válság lesz?

4. Miért nem érdekünk temetni a globalizációt?

5. Ideje a vírus miatt magunknak okozott gazdasági károkról is vitázni

6. Államfüggők lettünk, és a koronavírus mutatja meg, miért baj ez

7. Nem a globalizáció hibás a koronavírus-járványért

8. Miért rossz álom a szocializmus? Tanulságok Carl Menger elméleti hagyatékából

2019. év

9. Az ígérgető baloldaliság bukása: miért zsugorodott ekkorára az MSZP?

10. Az egy nagy különbség Ausztria és Magyarország között

11. Miért vegyük komolyan Marx Marx-kritikáját? Élet és Irodalom

12. A skót csoda: oktatás, joguralom, szabadkereskedelem

13. Egy marxista mém újjáéledése

2018. év

14. Túlóratörvény: vigasztaló szép üzenet munkavállalóknak

15. Párizs ég, avagy: Colbert és Adam Smith között

16. A munkásság pártjától a városi értelmiségig

17. Az MNB “historikus” aranyvásárlásáról

18. A Nyugat pánikja és a populizmus térnyerése

19. Az európai hitelbomba és az euró

20. A Marxot dicsérők tévedései és tévhitei

21. Marx 200: az elmélete homokra épült, a próféciái nem váltak be

23. A nemzetállamok korszaka még messze nem ért véget

23. Egy újabb kereskedelmi háború nem vezet jóra - ez a történelem tanulsága

24. Trump védővámjai: támadás a szabadkereskedelem ellen

25. TGM, Marx, Piketty és a jereváni rádió

2017. év

26. Hozhat-e Macron győzelme gazdasági fordulatot Európában?

27. Európa válsága: mire válasz a populizmus?

2016. év

28. A liberalizmus fojtogató hiánya

2015. év

29. Az emberi természetből fakad-e a piac? I.

30. Az emberi természetből fakad-e a piac? II.

31. A minimálbér mint zsákutca I.

32. A minimálbér mint zsákutca II.

33. Carl Menger, az első „osztrák” közgazdász

2014. év

34. Fal a szabadság útjában

2013. év

35. Ciprus és az európai hitel piramis szétesése

2012. év

36. Állam és piac harca és együttélése

37. Van kiút a válságból: szabad piacnak hívják

38. Cunami mossa el a jóléti álmot

39. Milton Friedmannak köszönhetjük a válságot?

40. Mises és a klasszikus liberálisok harca kétfajta szocializmus ellen

41. Senki nem hallgatott Hayekre

42. A szabad piacnak nincs alternatívája

43. A klasszikus liberalizmusról, röviden

44. A válság oka: elszakadtunk az aranytól

1.

A piac dicsérete

A piac egyenlő a békés egymás mellett éléssel

A piac az a sajátos intézmény, ahol a gazdasági jószágok cseréje történik eladók és vevők között. Azoknak az eladók által piacra vitt és a vevők által hasznosnak ítélt jószágoknak a cseréje, amelyekből kevesebb van, mint amennyire szükség van rá az adott jószágot hasznosnak tartók részéről. Ritkaságuk miatt van csereértékük, áruk a piacra vitt jószágoknak. Csak azoknak a javaknak nincs piaca és ára, amelyek korlátlanul állnak rendelkezésre.

A piac a legsajátosabb ember által alkotott intézmények egyike. Az első piacok akkor születtek meg, amikor az emberek, az emberi közösségek már nem elégszenek meg saját maguk önellátó munkája révén megszerezhető/előállítható javakkal, hanem többre vágynak, amikor szükségleteik kielégítéséhez szükséges javak előállításához nem elégséges többé a rendelkezésükre álló alapanyagok vagy javak köre. Amikor az emberi élethez már olyan alapanyagokra/termékekre van szükség, amelyek más emberek/embercsoportok által birtokolt területen található meg/vagy más/mások állítják elő.

A csere és a piac kialakulása szorosan összefügg az emberi tudás gyarapodásával és ezzel párhuzamosan az emberi igények növekedésével. Minél többet tudunk a bennünket körülvevő világról, minél több dologról fedezzük fel, hogy hasznos lehet valamilyen emberi szükséglet kielégítésére – annál kevésbé tudunk önmagunk által önfenntartó módon előállítható jószág körre támaszkodni megélhetésünk biztosítása és igényeink kielégítése érdekében. S annál nagyobb a piacra kerülő jószágok köre és annál többen veszünk részt a piaci csere körforgásában. Minél többet tudunk a világról és minél nagyobbak az igényeink, annál jobban szükségünk van a piacra. Nem véletlen, hogy a civilizáció fejlődése szorosan összekapcsolódik a kereskedelem, a piac fejlődésével.

Azért szorulunk rá a piacra mert, ha nem lenne piac, akkor a hiányt szenvedő ember/embercsoport előtt csak egyetlen más út állna a hiányzó jószág megszerzésére: az erőszak. Ugyanis, két módon lehetséges az életünk viteléhez szükségesnek ítélt olyan jószág megszerzésére, ami nincs a tulajdonunkban:

1) Erőszak alkalmazásával elvenni egy másik embertől/embercsoporttól azt amire szükségünk van, beleértve a másik embercsoport által birtokolt területet meghódítását, hogy rendelkezzünk afölött az erőforrás, alapanyag fölött amire szükségünk van.

2) Piaci csere révén.

Rablás és hódítás a fizikai erőszak kifejtésével mások munkája gyümölcsének elvételét jelenti. Az erősebb mindent megnyer, a gyengébb mindent elveszít. S mint tudjuk, az erőszak erőszakot szül. Az erőszak mindig és mindenkor rombolással és az emberi élet elpusztításával jár.

A csere ellenben békés eszköze az emberi vágyak kielégítésének. Olyan békés eszköze, ami révén mind a két fél jól jár. Az eladó olyan valamit kínál fel eladásra, amire egyáltalán nincs szüksége, vagy kevésbé érzi szükségletének hiányát, mint annak, amit cserébe kaphat érte. A másik fél, a vevő pont fordított helyzetben van: olyan dolgot szerezhet meg csere révén, amire nagyobb szüksége van, mint amit cserébe felkínál. A csere végén mindkét fél úgy érezheti, hogy nyert: hozzájutott valamihez, amire nagyobb szüksége volt, mint amit átadott cserébe.

A piaci csere az emberek és a közösségek közötti békés együttműködés eszköze, ami lehetővé teszi, hogy a valamiben szükséget szenvedő ember, embercsoport saját és mások élete kockáztatása nélkül, békés úton hozzájusson valamihez, amire szüksége van olyan módon, hogy ad valamit cserébe, amire a másik félnek van szüksége. Csere legnagyobb előnye, hogy mindkét fél nyertesnek érzi magát. Modern kifejezéssel élve: win-win játszma szemben az erőszak zero összegű játszmájával (vagy éppen rombolásával).

Ezért, a legfontosabb érv a piac mellett az, hogy piaci csere az egyetlen formája az emberek, az emberi közösségek békés egymás mellett élésének, és kölcsönös együttműködésének az emberi élethez szükséges javak megszerzése tekintetében. Ha nincs csere, ha nincs piac, akkor csak az erőszak marad eszközként az égetően hiányzó jószág megszerzésére.

Gyakran felmerül vádként, hogy a történelemből számtalan példát ismerünk arra, hogy kereskedelem (csere) és rablás egymással összefonódó emberi cselekvés. Sokszor fordultak át kereskedők rablóvá, s rablók kereskedővé. Sokszor folyt háborúskodás és gyarmatosítás kereskedelmi előnyökért, s sokszor a hódítók az első napok rablása után egyenlőtlen monopolisztikus cserét kényszerítettek rá a meghódítottakra, fejőstehénként kihasználva őket.

Az erőszak, az erőfölénnyel való visszaélés, a gyengébb kiszorítása, szükség esetén akár megölése mélyen bennünk élő tulajdonság, amelynek gyökerei visszanyúlnak még emberré válásunk előtti korszakra, része örökölt tulajdonságainknak.

Kőkorszakbeli temetőkben talált leletek azt mutatják, hogy vadászó-halászó, a cserét, a piacot nem vagy alig ismerő őseink körében nagyon gyakori volt a kis embercsoportok közötti küzdelmek miatti erőszakos halál, aránya átlagosan 25% lehetett. De egyes temetők leletei azt mutatják, hogy akár 40 százalékot is elérhette az erőszakos halál aránya.

Ami csak az emberi léthez tapad, az a csere, a piac és a különböző emberi közösségek és egyének közötti munkamegosztás révén a békés együttműködés lehetősége. Ráadásul, a piac révén kialakuló együttműködés és gazdagodás jelentős mértékben ellensúlyozza az erőszaktól várható előnyszerzés motivációját.

Nem véletlen, hogy a kereskedelem és a piac meghatározóvá válásával egyidőben kapott erőre az az a világszemlélet, amely a piactól, a szabad kereskedelemtől várta a világ békésebbé fordulását, s a Hobbes által leírt állandó és félelmet keltő erőszaktól való megszabadulást. Ahogy Azar Gat írta, a kibontakozó kereskedelmi társadalom felől szemlélve, úgy tűnt, hogy a háborúskodás a régi feudális elit ügye volt, s a polgári társadalom megteremti a béke korszakát. A kereskedelem által elérhető gazdagsághoz és jóléthez képest a háború révén elérhető veszélyes nyereség értelmetlen, abszurd és felesleges ócskaságnak tűnt.

Mégis, a piacgazdaság, a kapitalizmus térnyerése együtt járt a gyarmatosítás korszakával. Talán, mivel az erőszakhoz való nyúlás nagyon mélyen beépült személyiségszerkezetünkbe, ezért csak a piactól önmagában nem várhatjuk, hogy megszabadítson bennünket az erőszak alkalmazásához való nyúláshoz. Az erőszak alkalmazásáról való lemondás morális magatartás és erkölcsi felfogás kérdése is. A neves marxista történész, E. P. Thompson szintén azt gondolta, hogy a militarizmus, habár meghatározója korunknak, nem szükségszerűen a kapitalizmus velejárója. Mások a feudalizmus tovább élését hibáztatták, azért mert a fejlett piacgazdaságok gyarmatosították szinte az egész világot. Az első világháború után Schumpeter gondolta így, de ezt a gondolatmenetet kiolvashatjuk a marxista Perry Anderson kiváló könyvéből is.

Adam Smith amellett érvelt, hogy a monopolisztikus kereskedelem, amit az állam által kiemelt kereskedői csoportok és a velük összefonódott politikai elit zsebét és hatalmát növeli és ezért az ő érdekeik mozgatják a gyarmatosítást. Velük szemben Smith azt javasolta, hogy Anglia önként adja fel gyarmatait és hagynia kell, hogy a szabaddá váló gyarmatok maguk választhassák meg vezetőiket és azokat a törvényeket, amelyek uralma alatt élni akarnak. Úgy vélte, hogy a szabad kereskedelem a volt gyarmatokkal sokkal előnyösebb lenne Anglia gazdagságára nézve, mint a monopolisztikus kereskedelem. Ahogy írta, ahhoz, hogy szegénység és barbarizmus állapotából kiemelkedjen egy nép, nem sokkal több kell, mint béke, alacsony adók és tisztességes igazságszolgáltatás. Adam Smith nemcsak gazdasági érveket sorakoztatott fel a háborúskodás és a gyarmatosítás ellen, hanem morális érveket is: felemelte szavát azok ellen az igazságtalanságok és kegyetlenségek ellen, amit az európai gyarmatosítók okoztak az őslakosoknak.

Carl Menger, az osztrák közgazdasági iskola alapítója, aki Adam Smith szabadpiaci érvelését folytatta, még Adam Smithnél is radikálisabban foglalt állás az állam katonai szerepvállalása ellen.

Ludwig von Mises folytatta Menger munkásságát a XX. században. Egyik legfontosabb művében, a náci Németországot elemezve kimutatta, hogy az élettér követelése összefüggött a védővámok mögé húzódó autark gazdaság-politikával. A mezőgazdasági terményekben szegény Németországnak nem volt más választása, mint hódítás és idegen népek rabszolgasorsba vetése, miután feladta a szabadkereskedelem elvét és vámhatárok mögé zárkózott be.

Összefoglalva: piaci csere nélkül szinte elképzelhetetlen a folyamatos erőszak elkerülése. Ezért joggal állítható, hogy a piaci csere melletti legfontosabb érv a békés együttélés reménye.

De a szabad(abb) piac térnyerése önmagában nem elég az emberek és embercsoportok közötti békés együttéléshez. Sosem lehetünk elég óvatosak. Ugyan a harcból és hódításból élő feudális elit eltűnt generációk óta, de velünk van az amit már Adam Smith észrevett: egyes politikusokkal összefonódó vállalkozók, egyes vállalkozókkal összefonódó politikusok akik sokat nyerhetek a piac monopolizálásával, ebből származó extraprofit jellegű járadék bezsebeléséből, szabad csere helyett monopolizált egyenlőtlen csere kikényszerítéséből az állam erejének felhasználásával. A nemzetek gazdagodásának kárára. Ezt a problémát modern nyelven fogalmazta újra James Buchanan, s mutatta ki, hogy miként lehetséges magánérdekek előmozdítására felhasználni a közintézményeket.

Ugyanott vagyunk, ahol Adam Smith a XVIII. század végén: a béke és az erőszak elkerülésének fő eszköze az, hogy miként lehet biztosítani a szabadabb piacot annak érdekében, hogy mindenki jobban járjon, s ne a hatalmat gyakorlók egyéni érdekei és gazdagodásának vágya írányítsa sorsunkat és más népek sorsát.

A piac elhozta a munkavállaló felszabadulását és a munka megbecsültté válását

A marxi kizsákmányolás gondolata volt a XIX. század leghatásosabb mémje. Ma már csak a legmegveszekedettebb marxisták hisznek az eredeti marxi kizsákmányolás elméletben, azok akik nem jutottak túl Marx életművének megismerésében a Kommunista Kiáltványon és Tőke első lapjain. Ők még mindig hisznek abban, hogy a munkafolyamat során a tőkések abból gazdagodnak meg, hogy rendszerszerűen de láthatatlan módon elcsaklizzák a munkásoktól a munkafolyamat során termelt érték egy részét. Szerintük emiatt a rendszerszerű kizsákmányolás miatt lesznek a tőkések egyre gazdagabbak, míg a munkások egyre nyomorultabbak. Azok, akik tovább olvasták Marx életművét tisztában vannak azzal, hogy Marx maga is felismerte, hogy kizsákmányolás elmélete ellentmondásos (Pogácsa 2017). Engels (1895), vagy a századforduló egyik legnagyobbnak tartott (akkor még marxista) szociológusa Werner Sombart (1894), már azt is kényszeredetten elismerték, hogy a marxi kizsákmányolás elmélete nem igaz a kapitalizmus korszakára, hanem csak az azt megelőző korszakokra. (Ebben a kényszerű felismerésben óriási szerepe volt Eugen von Böhm-Bawerknek, Carl Menger egyik legfontosabb követőjének, aki 1898-ban megjelent könyvében mutatta ki a Marxi érték és kizsákmányolás elmélet belső logikai ellentmondásait és tarthatatlanságát).

Ha a marxi értékelmélet elmélet nem igaz, akkor összeomlik az egész marxi konstrukció, ami ráépült. Vagyis:

1. Nem egyedül a (fizikai) munka a hozzáadott érték forrása (vagyis a tőkés és a tőkés vállalkozó nem csak henyélő pénzeszsák, aminek A tőke I. kötete ábrázolja).

2. Ezért a profit forrása nem a munkás által termelt érték láthatatlan, de szisztematikus elsajátítása, a kizsákmányolás.

3. Ezért nincs antagonisztikus (kibékíthetetlen) ellentét munkás és tőkés között.

4. Ezért nincs olyan értelemben munkásosztály, ahogy a marxi osztályelmélet gondolja.

5. A gépesítés, automatizálás nem okozza törvényszerűen a profitráta csökkenését.

6. Tehát nem szükségszerű a kapitalizmus összeomlása csak azért, mert nő a gépek aránya (az automatizáció) a termelésben.

Ezért a poszt-marxisták már bottal se érintik az elavult marxi kizsákmányolás elméletet, hanem meghaladottnak tekintik (Wright). Mégis újabb és újabb metaforákat találnak ki, annak érdekében, hogy fenntartsák a rendszerszerű “kizsákmányolás” valamiféle hihető koncepcióját anélkül, hogy Marxot említenék. Ilyen például Kapelner Zsolt (2019) írása, amelyet annak szentelt, hogy a szisztematikus kizsákmányolást a nem mobil munkavállaló és a mobil tőke ellentétéből vezesse le. Erre válaszképpen megjelent írásomban (Tóth 2019a) cáfolatát adtam azzal, hogy a munkavállalók egy nagy része igenis mobil, miközben a munkáltatók egy jelentős része helyhez kötött (nem mobil), s gyakran a legmobilabb munkáltatók, a nagy multinacionális vállalatok kínálják a legjobb béreket és munkafeltételeket.

Rövidre zárva a mítoszokkal való vitatkozást, az igazság a következő: szabad piacon nincs rejtett belső oka a munkavállalók szisztematikus, a rendszerből fakadó kizsákmányolásának. Nincs rejtett strukturális oka, hogy a munkavállalók mindig a rövidebbet húzzák, míg a túloldalon a kapitalisták mindig nyerésben legyenek. Nem véletlen, hogy már a századfordulón a reálisan látó munkásvezérek, mint Eduárd Bernstein (1914), az egyik legnagyobb szociáldemokrata gondolkodó és Emil Vandervelde (1908), a századforduló egyik legnagyobb szakszervezeti vezére is, felismerte, hogy Marx proféciái tévesnek bizonyultak: a társadalom középosztályosodása következett be, ahova felemelkedtek a munkások is, s nem vált szinte mindenki nyomorgó proletárrá.

Vagyis pont fordítva van, mint ahogy Marx és követői gondolták, s gondolják sokan ma is Marx hatására. A piac a munkavállalók szabadságát, megbecsülését és jobb létét hozta magával.

A nem-szabad piacra dolgozó munkavállalók voltak azok, akiket mindig elnyomtak, lenéztek, kizsákmányoltak az államhatalommal oligarchikusan összefonodó, születési előjogaik révén monopol vagy oligopol hatalmat érvező elitek, akik családjai az igazi egy százaléket alkották, maximum a társadalom 4-5 százalékát, s amely oligopolisztikus családok az állam támogatásával évszázadokig uralkodtak a béklyóba zárt munkavállalók, a társadalom óriási többsége felett, képletesen szólva a 99 százalék felett, legyenek azok bikacsökkel munkára kényszerített rabszolgák, erővel tized és egyéb ajándékok fizetésére kötelezett, szabad mozgásukban egymillió módon gátolt jobbágyok.

A nem-szabad piaci munkavállalók voltak azok, akik nem jutottak az ötről a hatra, akiknek nem voltak egyenrangúak az őket kizsákmányolókkal, akik szervezkedéséért keresztre feszítés, tűzes trón és izzó korona járt, akik mai ésszel elképzelhetetlen nyomorban éltek, s akik élete, családja ténylegesen veszélybe forgott nap-mint nap, legyen ennek oka egy hidegebb tál, szárazabb nyár, vagy rendszeresen visszatérő járványok sorscsapása.

Ahogy Metternich tanácsadója, aki Adam Smith könyvét németre lefordította, fogalmazott éppen a XIX. század piacosodó újkora „a barbárság, a lealacsonyodás, a szolgaság és az ezerféle nyomor színhelyét világította be” (Nyiri, 1986, p. 13-18).

A Marx által megjósolt általános elszegényedés helyett kialakult és egyre növekedett a sokszínű középosztály aránya, amelybe egyre nagyobb számban olvadt bele a korábban mérhetetlen szegénységben élő “dolgozók”, beleértve a “munkásságot” is, a Marx által világforgató szerepre kiszemelt “osztály” tagjait.

A szabad(abb) piac térnyerése azt eredményezte, hogy véget ért a munkavállalók kizsákmányolása, elnyomása, kiszolgáltatottsága, legyenek rabszolgasorba kényszerítettek vagy fizikai erővel járadék fizetésre kötelezett földművesek. A szabad(abb) piac térhódítása szabadította fel a munkavállalókat az uraik járomából, tette  lehetővé, hogy szabad, egyenrangú és megbecsült polgárokká váljanak.

A szabad piac térnyerése előtt, a fizikai munka, a munkavégzés lenézett, alacsonyabb rendűnek tekintett tevékenység volt, Isten büntetése, kényszerű tevékenység.

A piac térnyerése, a munkamegosztás bővülése nyomán a milliónyi szakma kialakulása, a szakmai tudás fontossága révén vált a munkavállaló értékessé. A munkavállalók a szakmai tudás fontossága révén és a munkaadóknak a szakmai tudásra való rászorulása révén érhették el a megbecsült és elismert szakember, “jó” munkavállaló rangot. A „jó” munkavállaló értékessé vált, mert a sikeres vállalat egyik legfontosabb “tőkéje” vált munkásai szakmai tudása, problémamegoldó képessége és megbízhatósága. Nem véletlen, hogy talán Adam Smith (1776), a szabadpiac apostola, volt az első, aki felismerte és hozzá számolta a társadalom számára fontos tőkejavakhoz a munkavállalók szaktudását és szorgalmát, s nemcsak a pénz tőkét, az épületekben, szerszámokban és alapanyagokban felhalmozott tőkét.

A szabadpiac révén kerültek végre a nyeregbe a munkavállalók. Azért kerültek nyeregbe a munkavállalók, mert a munkáltatók, a vállalkozók rászorulnak a munkavállalók magas színvonalú szaktudására és munkavégzésére. Rászorulnak, mert a piacon csak akkor sikeresek, tudják eladni a termékeiket, ha megfelelő árban megfelelő minőséget tudnak garantálni – ami nem megy a munkavállalók közreműködése nélkül. A szabadpiac révén a munkavállaló és munkáltató kölcsönös függésbe kerül egymással, szemben a régebbi, piac előtti állapotokkal, amikor a rabszolgatartók vagy földesurak erőnek erejével kényszeríthették ki az alávetett munkája gyümölcsének egy részét saját maguk számára.

Dávid János, a kiváló magyar munkásokat kutató szociológus, egyetemi tanárom vallotta azt, hogy a szocializmusban az tette tönkre a magyar munkásság önbecsülését, hogy nem volt értéke a szaktudásnak. Az első egyetemi órán felemelt egy (akkor általános) vasszéket, amelynél a hegesztő varrat sorjás maradt. Miért sorjás a szék? – kérdezte. Példájával arra mutatott rá, ha nem számít a munka minősége, a vásárló minőségi elvárása, akkor mindegy ki a hegesztő. Nem az számít mit tud és azt milyen lelkiismeretesen végzi el a munkáját, hanem az, hogy milyenek a személyes kapcsolatai főnökével, vagy éppen az általános hiány (Kornai 1982) körülményei között éppen melyik termelési területen van nagyobb hiány.

A minőségi munka iránti igény, a vásárlók kiszolgálásának kényszere emeli nyeregbe a munkavállalót és teszi értékessé a munkavállaló “tőkéjét”, a szaktudását, a szorgalmát, a megbízhatóságát, az odaadását és kényszeríti ki a vállalkozóktól, a munkavállalóktól, hogy figyelembe vegyék munkavállalók igényeit, elvárásait, emberként viselkedjenek velük. Magyarán szólva: folyamatos kölcsönös alkuban álljanak egymással miután függenek egymástól.

A munkavállalók igazi érdeke a szabad(abb) piac. Minél könnyebb legyen vállalkozóvá válni, minél nagyobb a tőke felhalmozás és a hitel kínálat, annál inkább van lehetőség arra, hogy már aktív vállalkozók és vállalatok bővítsék üzletüket, és/vagy vállalkozó szelleműek új ötlettel piacra léphessenek. Minél több vállalkozó versenyez egymással, annál versengenek egymással a munkavállalókért. Ugyanis a vállalkozók versenye a munkavállalókért értékeli fel a munkavállalók szaktudást és kényszeríti ki a magasabb béreket a ma elérhető profit rovására a még magasabb remélt profit érdekében.

A “jó” munkásért folyó munkáltatók közötti verseny nyitja meg a kaput a munkás-önszerveződések, a szakszervezetek legitimitásának elfogadásának. Nem véletlen, hogy Adam Smith (1776) az elsők között emelte fel a szavát a munkavállalók szervezkedésének elismerése érdekében arra hivatkozva, hogy a munkáltatók szintén összedugják fejüket, hogy lenyomják a béreket.

Irodalom:

Tharey, B. (2004). Darwin and International Relations: On the evolutionary origins of war and ethnic conflict. Lexington: University of Kentucky Press.

Keeley, L. (1997). War Before Civilization: The Myth of the Peaceful Savage. Oxford: Oxford University Press.

Hobbes, T. (n.d.). Leviathan. Oxford: Oxford University Press.

Gat, A. (2006). War in Human Civilization. Oxford: Oxford University Press. 662. oldal.

Schumpeter, J. (1966). Imperialism and Social Class. (New York: Meridian Books.

Anderson, P. (1975). The Lineages of Absolutist State. London: New Left Books. 31-33 oldal.

Thompson, E. P. (1980). Notes on Extremism, the Last Stage of Civilization.New Left Review, (121).

Mann, M. (1992). States, War and Capitalism_ Studies in Political Sociology. Blackwell Publishers. 126. oldal.

Smith, A. (1776). An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations. Strand: Strahan and Cadell, Reprint: University of Oxford , Eighteenth Century Collections Online

Streissler, E. and Streissler, M. (1994). Carl Menger’s Lectures to Crown Prince Rudolf of Austria-Edward. Edward Elgar. 14-17 oldal.

Bernstein, E. (1914). Ami a marxizmusban maradandó. Szabad Gondolat. http://mtdaportal.extra.hu/szabadgondolat/1914/1914_05.pdf

Böhm-Bawerk, E. (1898). Karl Marx and the Close of His System: A Criticism. London: T.Fisher Unwin.

Braudel, F. (1978). Afterthoughts on Material Civilization and Capitalism. Baltimore: John Hopkins University Press.

Engels, F. (1895). Engels Letter To W. Sombart In Breslaun. https://www.marxists.org/archive/marx/works/1895/letters/95_03_11.htm

Kapelner, Z. (2019). Mikor kizsákmányoló a munka? 2019.01.02. https://merce.hu/2019/01/02/mikor-kizsakmanyolo-a-munka/

Kornai, J. (1982). A hiány. Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó.

Nyiri, K. (1986). Európa szélén. Budapest: Kossuth Kiadó.

Pogátsa, Z. (2017.02.26). Mi a profit? Új Egyenlőség. http://ujegyenloseg.hu/mi-a-profit/

Tóth, A. (2019a). Egy marxista mém újjáéledése. 2019.01.11. https://kapitalizmus.hvg.hu/2019/01/11/egy-marxista-mem-ujjaeledese/

Tóth, A. (2019b). Tóth András Miért vegyük komolyan Marx Marx-kritikáját? Élet És Irodalom, LXIII. évf (13).2019.03.29. https://www.es.hu/cikk/2019-03-29/toth-andras/miert-vegyuk-komolyan-marx-marx-kritikajat.html

Smith, A. (1776). An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations. Strand: Strahan and Cadell, Reprint: University of Oxford , Eighteenth Century Collections Online  .

Sombart, W. (1894). Zur Kritik des ökonomischen Systems von Karl Marx. Archiv Für Soziale Gesetzgebung Und Statistik, 7, 555–594.

Vandervelde, E. (1908). A kollektivizmus és az ipar evoluciója. Budapest: Társadalomtudományi Könyvtár.

Wright, E. O (n.d.) Kirby, E. „An interview with Erik Olin Wright.” Social Science Teacher. Retrieved from https://www.ssc.wisc.edu/~wright/kirby_wright.pdf

2.

Munkásság – munkásosztály?

Az ipari forradalom, a gyárak megjelenése és a városiasodás együtt megteremtette a munkásságot, mint nagy tömegben együtt dolgozó és gyakran egy helyen – a munkásnegyedekben – élő társadalmi csoportot. Bár gyakran beszélünk egységesen „munkásságról”, a munkásság valójában mindig is sokszínűen rétegzett volt: iskolázottság, munkahelyi pozíció, lakhely és számtalan más szociológiai különbség mentén volt tagolt, és sem kulturálisan, sem politikailag nem alkotott egységes csoportot.

A történelem sodra mégis úgy hozta, hogy sokszor gondolkozunk a munkásosztály fogalmában, ami mögött az egységes munkásság képe áll. Ennek oka, hogy a XIX. század végén a munkásosztály nevében fellépő marxista ideológiai alapon szerveződő szocialista/szociáldemokrata és kommunista pártok lettek a munkásság érdekeinek szószólói. A marxista ideológia pedig a kizsákmányolt és harcra kész munkásosztály képére alapozta forradalmi céljának legitimitását.

A marxi osztálykoncepció térhódítása, illetve a marxista ideológiai alapon szerveződő szocialista munkáspártok tömegpárttá válása nyomán a XIX. század utolsó harmadától az európai országok politikai rendszereinek egyik legfontosabb törésvonalává vált a munkásosztály nevében fellépő baloldal és a vele szemben álló polgári osztályok közötti szakadék.

A szocialista baloldal és anti-szocialista jobboldal közti polgárháború pestisként hatott az európai országok politikai életére: tízmilliók életébe került, százmilliók életét keserítette meg.

Az egységes munkásosztály fogalma valójában elfed két, egymástól részben független, de mégis a történelmi fejlődés során gyakran összefonódott jelenséget: a munkáspillér kialakulását és a munkásosztály formálódását.

Munkáspillér és a polgári társadalom

Pillérformálódás alatt a társadalom egymástól elkülönült, de egymást mellett élő plurális csoportokra való megosztottságát értjük, ahol ugyan pillérekbe rendeződött szociális-kulturális csoportok élesen elkülönülnek egymástól, mégis kooperálnak egymással a demokratikus rend keretében. A pilléresedés mintapéldája a holland társadalomfejlődés volt.

Hollandiában a protestáns-katolikus ellentét kialakulása után nem alakult ki decentralizált szövetségi állam, mint Németországban. A XIX. században a vallásos közösségekre épülő intézményhálózatból alakult ki a társadalom pilléresedett rendje: mindkét vallási alapon szerveződött közösség egy sűrű és egymással összefonódó intézményhálót alakított ki, amelyek a bölcsőtől a sírig támaszt nyújtottak az adott pillérhez tartozóknak. Mindegyik pillér egy-egy szociokulturális közösséget képviselt, amelyet erős ideológiai/intézményi és informális kapcsolatháló tartott össze.

A kialakuló pillérek ugyanakkor a megosztott társadalom eltérő csoportjai közötti társadalmi béke előmozdítói is lettek azáltal, hogy a vezetőik kompromisszumot kerestek egymással a tolerancia jegyében. A pillérek közötti együttműködés eredménye lett az együttműködésre épülő demokrácia, ahol a pillérek közötti arány az állami pozíciók felosztásának alapja, s nem a nyers többségi elv érvényesül, miközben minden egyes pillér jelentős autonómiát élvez belügyei rendezésében.

A holland fejlődéshez hasonlítható pilléresedés indult meg a városi ipari munkásság körében is a céhes rendszer felbomlását követően. Az azonos szakmában dolgozó munkások az érdekeik védelmére szakszervezeteket hoztak létre, tovább fejlesztve a korábbi céhes legényegyletek gyakorlatát. A szakszervezetek nemcsak érdekvédő szervezetek voltak, hanem egyben a kölcsönös biztosítás intézményei is voltak betegség és munkanélküliség esetére – egy olyan korban, amikor még nem létezett jóléti állam. A szakszervezetek egyesületi életéhez kapcsolódott és azzal szorosan összefonódott a munkás-önművelődés és -szórakozás is önképző oktatási körök, amatőr színházak, kórusok, zenekarok és sportegyesületek révén.

A szakszervezeti tagok közötti kölcsönös biztosítás, a munkáltatókkal való alkuk, a munkaharc és az azt lezáró kompromisszumok sora, valamint az önművelés mind azt célozta, hogy biztosítsák a munkásság egyre növekvő részének a relatíve biztos (kis)polgári létet, a szakmai autonómiát és a személyes függetlenséget a munkahelyen, valamint a művelődést és a közösséget a magánéletben.

Vagyis a pilléresedés volt az, amely a kompromisszumokon keresztül biztosította a szakmunkásság számára, hogy elérje a (kis)polgári státuszt – nemcsak anyagi tekintetben, hanem kulturális és életforma-biztonság és lehorgonyozottság tekintetében is, beintegrálódva a formálódó középosztályosódó polgári társadalomba.

Munkáspillér és a marxizmus

A munkáspillér formálódása a legtöbb európai országban megelőzte a marxista, szocialista pártok megalakulását. Ugyanakkor a XIX. század második felében a formálódó munkáspillér sorsa jórészt összekapcsolódott a marxista szocializmussal, mert a marxizmus messianisztikus politikai vallásos üzenete megfogta sok fiatal és idősebb munkás szívét. A szocialistává váló aktivisták szocialista irányultságú szervezetekké formálták át a szakszervezeteket, a munkáspillér kulcsintézményeit. A legsikeresebb ebben a tekintetben a német szociáldemokrata párt volt, amely teljes egészében megszerezte a kontrollt a szakszervezetek felett a XIX. század végére.

A német minta útmutató és követendő modell lett a többi európai ország szocialistái, így a magyar szocialisták számára is. Ennek nyomán a századfordulón és nem sokkal utána a munkáspillért jórészt magába olvasztotta a munkásosztály megteremtését célul kitűző marxista forradalmi szocialista mozgalom szerte Európában.

A XIX. század közepén-végén marxistává váló munkások számára Marx még a Kommunista Kiáltvány szerzője volt, Marx fő műve, A tőke pedig a Kommunista Kiáltvány messianisztikus próféciáját igazoló tudományos mű. A Kommunista Kiáltvány üzenete arról szólt, hogy a történelem az ő oldalukon áll, a kapitalizmus hanyatló, válságba zuhanó kizsákmányoló társadalmi berendezkedés, amely minden munkás számára szegénységet hoz, s óhatatlanul pusztulásra van ítélve. Marx azt üzente, hogy ahogy a feudalizmus után jött a kapitalizmus, a kapitalizmus után elkerülhetetlenül jön majd a szocializmus. A munkásosztályra hősies történelmi szerep vár: a tőkés társadalom forradalmi megdöntése útján az egész emberiséget megmentése és a földi paradicsom, a korlátlan bőség és szabadság társadalmának megteremtése.

A marxista világkép elfogadásával az osztályharc fontos részévé vált a szocialistává váló munkások önidentitásának. A marxi osztályharc-elmélet kiindulópontja az volt, hogy korának, a XIX. század elejének polgári forradalmai nem hozták el a kizsákmányolás felszámolását, nem szüntették meg az uralkodó osztályok és a kizsákmányolt tömegek közti különbséget. Csupán a tőkések leváltották a feudális arisztokráciát. A tőkés rend ugyanúgy kizsákmányolja a munkásokat, ámbár láthatatlan módon, szemben a feudalizmus nyílt kizsákmányolásával. A tőkések és a munkásosztály közötti kibékíthetetlen ellentét alapja a kizsákmányolás, amely a munkafolyamat során történik meg: a termelőeszközeiktől megfosztott proletárok arra kényszerülnek, hogy áruként eladják munkaerejüket a tőkéseknek, akik zsebre teszik a munkaerő csereértéke és használati értéke közti különbséget. A következmény tömegnyomor, elnyomás, szolgaság és leépülés, amely elkerülhetetlenül forradalomhoz vezet. Ezért számukra azt jelentette a marxi munkásosztály koncepciója, hogy a polgári társadalomba való integráció csak képzet, hamis álom, s a feladat a polgári társadalom megdöntése. Ezt az érzületet fogalmazta meg találóan Werner Sombart, a századforduló egyik legnagyobb hatású szociáldemokrata német szociológusa, aki szerint Marx programja a munkásoknak bizalmat és hitet adott saját erejükben, utat mutatott egy szebb jövőhöz. A marxi üzenet azt sulykolta, hogy a proletároknak nincs módjuk az egyéni felemelkedésre, sorsuk pedig egyre elviselhetetlenebb a polgári társadalom keretei között. Marx hatására, ahogy Sombart fogalmazott: „harc lett a jelszava annak a kemény és nyers proletárnemzedéknek, amely a tizenkilencedik évszázad második felében sarjadzott fel; nem béke, nem engesztelődés, nem általános testvériség, hanem harc”.

Integráció vagy forradalom

Persze a valóságban már Marx is tisztában volt azzal, hogy az egyes munkás érdeke nem mindig esik egybe „osztályérdekével”.  Ezért már ő is felfedezte, hogy szükséges egy politikai párt, amelynek feladata a munkások osztályöntudatra ébresztése és vezetése a tőkés rend ellen. Vagyis, hogy küzdjön a munkásság polgári társadalomba történő beolvadása ellen, s hogy osztály-öntudatukra ébresztve a munkások a fennálló polgári rend ellen forduljanak: hogy a polgári társadalomba való integráció helyett annak megdöntésére törekedjenek, harci alakulatba szerveződve.

A szociáldemokrata pártok a szakszervezetek tagságára és erőforrásaira építve tudtak megindulni a tömegpárttá való válás irányába a XIX. század utolsó évtizedeiben, azt hirdetve, hogy ők képviselik a munkásosztályt.

A valóságban azonban a radikális, marxi forradalmi és utópista szocialista szlogenek elsősorban progresszív és radikális baloldali értelmiségiek, illetve az antifeudális érzelmű, modernizáció-párti városi középosztályok körében talált visszhangra. Szimbolikus, hogy a forradalmi radikalizmus két szülőatyja, Marx és Engels, maguk is gazdag polgári családok gyermekei voltak.

A szakszervezetek és tagságuk zöme – a marxi szlogenek hangoztatása közben – elsősorban jobb béreket és még biztonságosabb életvitelt akart elérni, hogy a munkások középosztályi pozíciója még biztosabb legyen a társadalomban.

A marxista radikális forradalmi szocializmus megerősödése páni félelmet és rémületet keltett a polgárság és a tradicionális érzelmű állampolgárok körében, ahhoz hasonlót, amit korábban a jakobinus diktatúra terrorja okozott.

A radikális szlogenek keltette rémület gátolta a munkásság további integrációját, s kezdetét vette az a hosszú polgárháború a kapitalizmus megdöntésére törekvő szocialista baloldal és a polgári társadalmat védő antiszocialista jobboldal között. A polgárháború csak 1945-ben zárult le Európa boldogabbik (nyugati) felében, s 1989 nyomán Európa keleti felében.

Az európai államok társadalom- és politikatörténete sok tekintetben attól függött a XX. században, hogy milyen választások születtek az integráció vagy forradalom kérdésére a baloldalon belül. Angliában a marxizmusnak nem sikerült politikai szereplővé válnia, ahol a szakszervezetek már jóval a marxizmus megjelenése előtt megerősödtek, s maguk hozták létre a munkáspártot reformista alapon. A kontinentális Európában a munkáspillér és a marxista szociáldemokrata pártok összefonódása után a két nagyon eltérő célú mozgalom összekapcsolódása azt eredményezte, hogy a marxista munkásmozgalmon belül alakult ki konfliktus a radikális forradalmi szárny és a mérsékelt, integrációt és a kapitalizmus “jobbítását” célul kitűzők között.

A két ellentétes irányzat küzdelme már a XIX. század végén megjelent a német szociáldemokrata párton belül. Eduard Bernstein, a marxista „revizionizmus” vezető alakja, ekkor dolgozta ki a reformista programot, amely a kapitalizmus jóléti államon keresztüli reformját tűzte ki célul a kapitalizmus megdöntésének távoli jövőbe helyezése mellett. Bernstein még nem tudott szakítani a marxi végcéllal. A munkáspillér megformálói, a mérsékelt és reformokra törekvő szakszervezeti vezetők támogatták a reformista vonalat a belső hatalmi harcokban. A mérsékelt vonal győzelme révén vált a szociáldemokrácia reformokra törekvő, a demokráciát és a piacgazdaságot elfogadó politikai irányzattá, amely kisebbségbe zárta vagy kiszorította kebeléből a radikális forradalmi marxistákat.

A német szociáldemokratákhoz hasonlóan az európai szociáldemokrata pártok gyakorlati politikájukban a reformista vonalat követték, anélkül, hogy nyíltan szakítottak volna a marxizmussal. A marxi szlogenek fenntartása sajátos kettősséget eredményezett. Egyrészt gátolta demokratikus politikai tényezőként való elfogadását a szociáldemokrata pártoknak. Másrészt a radikális szlogenek hangoztatása nyitva hagyta a kaput a baloldali ellenzék fellépésére.

Forradalom Oroszországban, integráció Nyugat-Európában

A marxi radikális forradalmi szellem az I. világháború rettenetes évei nyomán éledt újra. A világháború okozta sokk eredményezte, hogy a baloldalon belül a polgár társadalomba való integrációt támogató mérsékeltek felett a radikális kommunista vonal győzött.

De az orosz forradalom, a szovjet hatalom rettenetes gyakorlata csak megerősítette a mérsékelt szárnyat abban, hogy követhetetlen a forradalmi marxista program. Legelsőnek a svéd szociáldemokraták jutottak el odáig, hogy teljesen leszámoljanak a marxizmussal a harmincas években. A német szociáldemokraták 1959-ben jutottak el idáig. A mérsékelt baloldallal szembeforduló radikálisok hozták létre az önálló kommunista pártokat, amelyek ádáz küzdelmet folytattak a „szociál-fasizmussal” szemben a két világháború közötti évtizedekben.

A reformista szociáldemokrácia magáévá tette a jóléti állam kiterjesztésének programját, amit eredetileg a konzervatív Bismarck talált fel annak érdekében, hogy szétzúzza a munkáspillért, az erősödő szociáldemokrácia hátterét.

A reformista szociáldemokraták Marx helyett a keynesi-walrasi elméletre építették új programjukat, amely szofisztikált matematikai modellekkel szolgálta ki a gondoskodó-jóléti állam növekvő technokráciáját.

A forradalmi marxizmus elhagyása az egyik legfontosabb hozzájárulása volt a baloldalnak a bal és jobboldal közötti hidegháború végéhez és a politikai polarizáltság csökkentéséhez.

A marxi munkásosztály mítosz elmerült a múltba. Ezt csak részben magyarázzák a marxi elmélet megvalósítását kitűző szocialista kísérletek kudarcai: nem kis szerepet játszott az a tény is, hogy a jóléti állam kiterjedése jórészt aláásta a munkáspillér intézményeit, átvéve azok legfontosabb funkcióit. A munkások részévé váltak a fogyasztói társadalom tág, individualizált középosztályának, s eltűntek azok a közösségek, amelyek korábban fenntartották a kulturális és intézményesített különállását. Mára csak jórészt a baloldali egyetemi körökben él a marxizmus mítosza, s nagyon kevés munkás szívét melegíti fel “a világ proletárjai egyesüljetek” jelszava.

3.

Milyen válság lesz?

A piacgazdaságok tipikus válsága az adósságválság

A koronavírus miatti gazdasági válság nem illik bele a tipikus válságok sorába. Ugyanis a piacgazdaságok tipikus válsága az adósságválság.

Az adósságválságot mindig megelőzi egy hosszabb-rövidebb ideig tartó gyors gazdagodás és gazdasági fellendülés. A fellendülés, a gazdasági növekedés éveiben boldog-boldogtalan bízik a jövőben, munkahelye biztonságában, jövedelmének növekedésében, a lehetőségek tágulásában, életszínvonalának emelkedésében, gazdagodásában. A vállalkozó kedvűek új vállalkozásokat alapítanak, a már működő vállalatok növelik termelésüket s újabb és újabb termékek piacra dobásával remélik a fogyasztók pénztárcáját elcsábítani. A fogyasztók meg nyakra-főre vásárolnak, s vesznek fel hiteleket új, jobb autóra, lakásra, vagy egyszerűen csak a jobb élet elérésére.

A hitelbővülés kiváltó oka és együtt járója a hitelkamatok csökkenése. Az egyre olcsóbb és könnyebben felvehető hitel kínálatának növekedése eufóriát vált ki, amely során egyre inkább olyanok vállalatok, vállalkozók és fogyasztók is hitelt kapnak, akiknek valójában nincs „fenntartható” vagy „jó” üzleti modellje, elégséges jövedelme a felvett hitelek visszafizetésére. Ennél is nagyobb baj, hogy a hitelbővülés előbb-utóbb inflációhoz vezet, mert a fogyasztás ugrásszerű növekedését nem követi automatikusan a kínálat növekedése minden területen. Ráadásul az infláció megfékezésére a bankok kamatemelésre kényszerülnek. A megemelt kamatokkal megnövelt törlesztőrészlet elviselhetetlen adósságteherré változtatja a valamikor könnyen visszafizethetőnek tartott hitelt. Bekövetkezik az adósságválság. Egyes jelentős adósok vagy adósok egy jelentős csoportja már nem képes felvett hiteleit törleszteni, mert nincs elég jövedelme a megnövekedett árak mellett törleszteni a megnövekedett törlesztő részleteit.

A kibontakozó adósságválság előbb utóbb összeroppanással fenyegeti a bankrendszert, s ezért a bankok rémülten csökkentik hitelkihelyezésüket, aminek következtében általános gazdasági válság kezdődik. A válság ördögi köre mindig ugyanaz: az adósságválságból bankválság, a bankválságból általános gazdasági válság.

Minden adósságválságban kétfajta válság keveredik össze szinte kibogozhatatlanul: a válság miatti időleges pénzzavar és a fenntarthatatlan üzleti modell napfényre kerülése. Az utóbbi esetben az derül ki, hogy a korábban hitelt felvett vállalat, vállalkozó, magánszemély rossz üzletbe fektette a pénzét, s semmi reménye, hogy valaha annyi jövedelemre tegyen szert, hogy az új körülmények között tudjon törleszteni.

A jegybankok megteremtése kiengedte a szellemet a palackból

A véletlen úgy hozta, hogy a modern piacgazdaságok központi, talán legfontosabb intézményévé a nemzeti bankok váltak. Az első valóban modern piacgazdaságnak tekinthető államnak, Hollandiának nem volt központi jegybankja. Az első központi bankot Angliában alapították, Bank of England néven 1694-ben. A Bank of England megalapítására egy agyafúrt skót vezette magánbefektetői csoport tett javaslatot az angol királynak. Azt vállalták, hogy jelentős kölcsönt nyújtanak az államnak, s ezzel finanszírozzák az angol hadiflotta kiépítését a Hollandiával vívott hosszú háborúban a tengerek feletti uralomért. Cserébe azt kérték, hogy a Bank of England legyen a királyi kormányzat bankja és kapjon monopol jogokat az angol pénzügyi élet irányítására.

Angliában minden nagyon szépen, minden nagyon jól alakult. Az angolok megnyerték a holland háborút, s Anglia a világ vezető hatalmává és a tengerek urává vált. A Bank of England az ország legjobb pénzügyi szakemberei által vezetett intézmény lett, amelynek feladata lett, hogy összehangolja a nemzeti érdeket és a széttartó magánérdekeket, és egyszerre gondoskodjon az államkincstár finanszírozásáról és a hitelbőségről a gazdaság számára.

A Bank of England feladatává lett a válságkezelés is.

A gazdasági ciklusok válságkezelésének filozófiáját a XIX. század hetvenes éveiben, korának egyik legnevesebb közgazdásza, Walter Bagehot fogalmazta meg az angol pénzügyi rendszert leíró könyvében: válság esetén a jegybank (Bank of England) hitelt ad a bankrendszernek. Nem mindenkinek, hanem azoknak a bankoknak, amelyek üzleti modellje alapján méltó a megmentésre, mert felelősségteljesen hitelezett, s csak alkalmi pénzzavarba került. Az ebbe a csoportba tartozó bankoknak a jegybank magas kamat ellenében hitelt biztosított. S ezek a bankok az így kapott hitel révén átsegítették a válságon azokat az adósaikat, amelyek üzleti modelljét ők is fenntarthatónak ítélték. De csődbe mentek azok a bankok és vállalatok, amelyek fizetésképtelenné váltak, mert a nemzeti bank, illetve a hitelező bank úgy ítélte meg, hogy nem pillanatnyi pénzzavarral küzdenek, hanem elhibázott üzleti modelljük fenntarthatatlan.

Ez a jegybanki gyakorlat azt eredményezte, hogy a XIX. század folyamán rendszeresen, 5-7 évente visszatérő válságai viszonylag rövid ideig tartottak. A válság alatt kigyomlálódtak a versenyképtelen vállalatok, amelyek korábban csak az olcsó hitelnek köszönhetően tudtak megélni. A válság együtt járt a munkabérek és az árak csökkenésével, ami viszont lehetővé tette új vállalkozások születését, amelyek olcsóbb árak miatt versenyképesek tudtak lenni. S ennek révén újra indult a gazdasági ciklus.

Az inflációs-deflációs ciklusok váltakozását ideologizálta meg a „kreatív rombolás” folyamatának Joseph Schumpeter, a XX. század első felének egyik legnagyobb közgazdásza. Schumpeter azt tartotta, hogy a piacgazdaság dinamizmusának, az egyre magasabb szinten való megújulási képességének az az oka, hogy az időszaki válságok periódusai kirostálják az életképtelen cégeket. Az életképtelen cégek összeomlása nyomán kialakuló árcsökkenés pedig lehetőséget ad új vállalkozóknak innovatív ötleteik megvalósítására: arra, hogy kevesebb tőkével (hitellel) is el tudjanak indulni, kihasználva az árcsökkenést és az olcsón megszerezhető termelési eszközöket. Schumpeter szerint a kapitalizmus válságai pont ellenkező hatással vannak, mint azt Marx jósolta: minden válság átmeneti, és a kapitalizmus magasabb szinten való megújulását eredményezi, nem pedig a kapitalizmus összeomlását hozzák el a válságok. Sőt Schumpeter szerint a válságokon keresztüli megújulás dinamizmusa révén sikerült kiszabadulni a kapitalizmus előtti korszakok nyomorából és szegénységéből, mozdulatlanságából. A kapitalizmusban minden válság után egy szinttel feljebb, magasabb technológiai szinten, magasabb életszínvonalon folytatódik tovább az élet.

Schumpeterrel szemben Carl Menger – a bécsi egyetem professzora, akinek elméleti rendszere az alapja a schumpeteri válságelméletnek – azt vallotta, hogy egyáltalán nem szükségszerű, hogy a kapitalizmus ciklikus, rendszerszerű válságokon menjen át. Sőt Menger másik tanítványa, aki Schumpeterrel együtt jár a bécsi egyetem közgazdasági szakára, Ludwig von Mises, azt tartotta, hogy a rendszeresen visszatérő ciklikus adósságválságok oka a nemzeti jegybankok monopolpozíciója, és azzal váltják ki a hitelbővülés-adósságválság ciklusait, hogy manipulálják a kamatlábat, s ezzel a fellendülés éveiben elősegítik a hitelfelvétel eufóriájának kialakulását.