A tiszteletes

Szenczy Sándorral
beszélget
Ferenczi Andrea

részlet

Harmat
Budapest, 2022

© Harmat Kiadó, 2011
© Szenczy Sándor és Ferenczi Andrea, 2011

Borítóterv: Lente István

All rights reserved.
Minden jog fenntartva.

978 963 288 722 7 (epub)
978 963 288 723 4 (mobi)

Tartalom

Előszó (Böjte Csaba)

Előhang (Ferenczi Andrea)

Szikla az emberfolyamban (Tihanyi Tamás)

1. „Útközben vagy százszor is kimondtam, talán hangosan is: alkalmas vagyok” – Könyvek, sakk, lázadás, változás

Isten szereti a győzteseket (Vujity Tvrtko)

2. „Ha elégedett vagyok és békességem van, akkor gazdag ember vagyok” – Engedelmesség, szerelem, felelősség, gyerekek

Ahogy imádkozik (Batiz András)

3. „Ugorj, és én elkaplak!” – Élet, halál, arcok, vízen járás

Szimbiózis (Lukács Csaba)

4. „Szinte tudod, hogy itt ma valaki kézbe fogja venni a szívedet” – Az élet célja és értelme, munkatársak, gyülekezet

Feltámad a szél (Pesty László)

5. „Minden válsághelyzetből egyetlenegy kiút van, a lelki értelemben vett váltság” – Hajléktalanság, drog, romakérdés, megoldások

A nagy utazás (Jakupcsek Gabriella)

6. „A szegénység pozitív fogalom, mert a hiányállapot közös cselekvésre serkent” – Lelki és fizikai hiány, szimbolikus örökbefogadás, dobozba csomagolt szeretet

Önzetlenül, helyettünk… (Benkő Andrea)

7. „Mit kellene tennem, hogy visszakerüljek a lányom rajzára?” – Tanulságok, valóra vált álmok, hűség, bizalom

Előszó

Böjte Csaba

A közelmúltban egy olyan központban jártam Temesváron, ahova a kiskorú prostituáltakat toloncolják haza Nyugatról. Hihetetlen, de mégis igaz: jólétben élő, gazdag emberek tizenkét-tizennégy éves fejletlen kislányokat vesznek pénzért, és nemcsak ők maguk használják ki a jóhiszemű gyermekeket, hanem a barátaiknak is továbbadják őket, mint valami játékszert. Döbbenetes! Nekem a gyerekekkel mindig könnyű volt szóba állni, de ezúttal elszorult a torkom. A hozzánk kerülő kicsik életét többnyire a szegénység, a butaság nyomorítja meg, ám ezeknek a lánykáknak az életét, testét, lelkét okos, művelt, tehetős emberek zúzták össze. Nagyon nehéz volt szembenézni az általános iskola alsó osztályait végzett egyszerű, naiv áldozatokkal.

A szó nélkül, összetört lényükkel vádló lányok között örömmel gondoltam Szenczy Sándor tiszteletes úrra, mert van bátorsága hozzájuk hasonló teremtések százait befogadni, s számukra a reményt felmutatni. Az emberiséget számon kérő gyermeki tekintetek elől jó beállni Sándor és munkatársai mögé, mert oly sokunk nevében egy-egy ajtót folyamatosan nyitva tartanak a bajban lévők előtt.

Sándor tiszteletes munkájának csak egy vékony szelete az emberkereskedők kezébe került lányok megmentése. Isten sok huszonegyedik századi csodát tett általa. A magam nevében köszönöm, hogy szerteágazó munkája mellett szakított időt arra, hogy elmesélje és megossza velünk tizenöt év munkájának örömeit, vergődéseit, sikereit.

Szeretettel ajánlom a kedves olvasók figyelmébe ezt az interjúkötetet, mert bátorságot és erőt lehet meríteni belőle ahhoz, hogy Krisztus Urunk nevében kisebb testvérei legyünk a legkisebbeknek!

Déva, 2011. október

Előhang

Ferenczi Andrea

Az apa nyomtalanul eltűnt, az anya mosónő volt Dél-Bronxban, New York legszegényebb negyedében. A nővére már nem tudta elviselni, hogy a szinte még csecsemő kisöccse naphosszat csak üvölt az unalomtól. Vett neki huszonöt centért egy műanyag sakkot. Ma úgy tudjuk, Bobby Fischer négy és fél éves korában a világ legjobb sakkozója volt. Az emberi logika nem talál magyarázatot az életbevetettség lottójátékára. Arra, hogy az egyik jólétben, szabad országban, családban, biztonságban jön a világra, a másik Sarivonban, egy észak-koreai árvaházban a hideg padlón fekve, vagy egy dél-szudáni gyermek-menekülttáborban reméli a szabadulást.

Szenczy Sándor nem a miérteket firtatja. Tehetné ugyan, hiszen maga is minduntalan elveszett – vagy elveszítette magát –, hogy megtaláltasson. Inkább tizenöt évvel ezelőtt egy zöldségtároló irodának berendezett padlásán világmissziót álmodott. „Ti adjatok nekik enni!” – osztotta meg velem akkor Jézusnak az öt kenyérről és két halról szóló példázatában felismert élethivatását. Tudta, a hogyan Isten felségterülete. Aztán az elmúlt másfél évtized alatt a szavak elérték a tettek minőségét. Ez csak ritkán, a kegyelem különleges pillanataiban adatik meg az ember életében.

Szenczy Sándor beszélgetésünkre fűzött történetei az Ige szerint való élet képei. Micsoda ellentmondást nem tűrő erő rejlik történeteiben, s milyen nyilvánvaló módon ölt arcot és testet az igazság egy-egy szelete! Hallgatva őt tudni véljük, hogy nem az a fontos, mit kap az ember, hanem hogy azt kitől kapja. S ez talán elég arra, hogy a kárhozat üdvösséggé, a kilátástalan bizonyossá, és a lehetetlen valósággá váljék.

Bízom abban, hogy az interjúkötetet olvasva minél többen osztozunk hasonló felismerésekben.

Budapest, 2011. október

Szikla az emberfolyamban

Tihanyi Tamás

Tizenöt évvel ezelőtt történt volna? Ezek szerint így van. Az idő úgy sodorja előre az embert, mint az egyébként csendes, ám néha megvaduló víz az ezeréves határon, az Úz völgyében a köveket. Néha marad egy helyen, máskor, ha úgy forog az élet, ismeretlen vidékre jut, aztán mindörökre elvész a földi lét számára.

Egy teljesen átlagos nap volt. Tapostam a vidéki hírlapírók malmát egy politikusinterjú és egy faluriport között, amikor kollégám szólt, ugyan már, ugorjak el valahová helyette, mert túlhajszolták, segítsem ki. Beleegyeztem. Jó döntésnek bizonyult, mert attól kezdve megváltozott az életem. Kocsiba vágtam magam, és elautóztam az inotai erőmű mellé: az istentelen kommunizmus emlékműveként magasodó hatalmas kémények saját tökéletlenségemre figyelmeztettek. Egy raktárhoz jutottam, ahol kamiont pakoltak éppen egy szakállas férfi felügyelete mellett. Akkor még nem tudtam, hogy Szenczy Sándor a neve. Beszélgetni kezdtünk, és elmondta, rövidesen segélyszállítmány indul útnak a Balkán valamelyik sötét bugyra felé, s rábökött a teherautóra.

Már régen megtudtam tőle annyit, amennyi elég volt hírnek a másnapi lapba, de valami mellette tartott. Akkor azt hittem, egy segélyszervezet vezetője, és csak később jöttem rá, hogy akkoriban még ő maga volt a segélyszervezet. Csodáltam érte. Aztán elnéztem a kémények felé, s a látvány visszatérített a valóságba: elköszöntem, de még kinyitottam a kocsim csomagtartóját, és a kezébe nyomtam a könyvet, ami épp akkoriban jelent meg. A jóval később Bolíviában lelőtt Eduardo Rózsa Flores barátommal írtam együtt a balkáni háborús riportokat. Sándor nézte, forgatta, beleolvasott, és gondolom, látta, én sem vagyok egészen normális. Azt mondta, menjek vele, kísérjük el együtt a teherautót. De azt válaszoltam, Szerbiát politikai okok miatt ki kell hagynom. De megyek bárhová, csak szóljon. Az elmúlt tizenöt évben sokszor szólt. Az utazásaink során átéltek adtak értelmet a munkámnak, és mivel a kettő lényegében majdnem ugyanaz, az életemnek is. A Sándorral és munkatársaival töltött napok emlékei olyanok a fejemben, mint a legnagyobb kövek az Úz völgyében. Nincs az a jeges áradás, amely elsodorná őket a felejtés alföldjére. Munka után vagy közben néha, tényleg csak néha, megtámasztom valamelyik kocsmapultot, elnézek a fejek fölött, s ha felidézem a legjobb pillanatokat, amiket átéltem már negyedszázados pályám során, elsősorban azt találom, amit vele tettem, láttam és írtam. Pedig az életem nem is igazi szolgálat. De talán még az lesz valamikor.

1
„Útközben vagy százszor is kimondtam, talán hangosan is: alkalmas vagyok”

Könyvek, sakk, lázadás, változás

„Egy hold föld Middlesexben többet ér, mint egy hercegség Utópiában…”

„A legkisebb megvalósult jó is több, mint a lehetetlenség legragyogóbb ígérete” – hogy folytassam az idézetet.

Fiatalkorod egyik meghatározó könyvélménye Sükösd Mihály A törvénytevő című regénye volt, melynek mottója az előbbi Bacon-idézet. Miért volt fontos számodra ez a könyv?

Amikor a kezembe került, éppen egy kommunát akartam alapítani távol a világtól. Ez a könyv ébresztett rá arra, hogy bármit teszek, úgyis csak azokat a viszonyokat teremtem újra, amelyektől el akarok szakadni. Ha elvonulok egy szigetre, hogy lerázzam magamról az általam feleslegesnek ítélt szabályokat és törvényeket, egy idő után valószínűleg hasonlókat kell megalkotnom és létrehoznom az életben maradáshoz. Akkor meg mi értelme van az egésznek? Sükösd pofozott vissza az útra, hogy ez nem fog működni, reálisan kell látnom a dolgokat. Egy időre letettem arról, hogy kivonuljak a világból.

A legelső olvasmányélményedre visszaemlékszel?

A magyar népmesék biztosan az elsők között voltak, aztán következtek az ifjúsági, majd a Dumas-regények, és szerettem a novellákat is. Tizenhárom évesen ismerkedtem a kortárs magyar irodalommal. Sokat jelent ma a cigánymisszió kérdéseiben, hogy annak idején több könyvet olvastam Lakatos Menyhérttől, például a Csandra szekerét. Említhetném még Sükösd mellett Jókai Annát is. Aztán jöttek a nehezebb művek: Herman Hessének Az üveggyöngyjáték című könyve, ami nagyon sokáig a bibliám volt abban az értelemben, hogy fontosnak és iránymutatónak tartottam. A magyar költők verseit is szívesen olvastam: József Attilát, Radnótit, Kassákot és még Petőfi is belefért ebbe a körbe. Aztán megismerkedtem a külföldiekkel, az úgynevezett nem normális költőkkel, mint Rimbaud és Verlaine… A kedvenceim közé tartozott Edgar Allan Poe, később még Allen Ginsberg is. Mindenevő voltam, és persze ponyvaregényeket is olvastam, Rejtő-könyveket például. Még később megszerettem Hemingwayt és Kerouacot…

Ezeket a műveket a családi könyvespolcról vetted le?

A ponyvaregények mindenképpen az otthoni könyvespolcot megrázva estek a fejemre. A szüleim három műszakban dolgoztak a százhalombattai olajfinomítóban, de egy munkáscsaládhoz képest meglepően sok könyvünk volt. Apám vásárolta őket. A sakk-könyvek is nagy élményt jelentettek. Nem a feladványokat szerettem, hanem a játék története érdekelt, mert szerintem az gyönyörű. Emlékszem, hogy mekkora hatással volt rám az osztrák író, Stefan Zweig Sakknovellája. Eksztázisba kerültem a könyvektől. A könyvek, a könyvesboltok szagát nagyon szerettem. Amikor a kezembe vettem egy könyvet, először beleszagoltam. Egy munkásgyerektől nem volt elvárás, hogy serdülőkora végére felfalja a világirodalom remekeit. A Biblia jóval később lett olyan valódi könyvélményem, ami elkezdett megszólalni.

Weöres Sándortól egyszer megkérdezték, hogy lehet valaki művelt ember. Azt válaszolta, hogy olvasson, majd gondolkodjon el azon, amit olvasott, aztán megint olvasson, és megint gondolkodjon el azon, amit olvasott, s ha ezt a haláláig folytatja, lehet belőle művelt ember.

Sokat olvastam, néha több könyvet is egyszerre, vagy tízet párhuzamosan. Szinte minden érdekelt, viszont a tanáraimmal állandó háborúban éltem, ezért szüntelen javító-nevelő intézettel fenyegettek. Az általános iskolai osztályfőnököm egyenesen kijelentette, hogy soha semmire nem fogom vinni, semmi nem lesz belőlem. Ezt olyan sokszor elismételte, hogy elhittem. Hosszú ideig, mondhatom, évtizedekig nem tudtam szabadulni ettől a gondolattól. Csak nagy sokára sikerült leküzdeni a kimondott átkot, és bizonyossá tenni azt, hogy alkalmatlannak mondott diákból is lehet az életre alkalmas, másokat gazdagító, segítő, értékes és győztes ember. A középiskolai tanáraimat és a szakközépiskolámat viszont már mindig és mindenhol vállalom.

Hogyan emlékszel vissza ezekre a küzdelmekre?

Valamikor 1979 elején az osztályfőnök elkapott a folyosón, és bevitt a tanáriba. Erősen szorította a karom, maga felé fordított, és azt mondta, olyan jellemzést írt rólam, hogy biztos benne, nem vesznek fel az ország egyetlen középiskolájába sem. Aztán hangját felemelve folytatta, hogy nem vagyok alkalmas semmire, még szakmunkásnak sem. Egyre mérgesebb lett, és hozzátette, hogy egy nagy nulla vagyok. Nem értettem az egészet. Dacosan álltam a tekintetét, és vissza is szóltam, hogy azért beadtam egy szakközépiskolába a jelentkezésemet, amelyiknek a címét egy sakkversenyen kaptam a kezembe. Nem lesz belőlem semmi, mondta, és kilökött az ajtón. Felkaptam az iskolatáskámat, és nem törődve a portás meglepett, kérdő tekintetével, hogy hová is rohanok tanítási időben, csak futottam, futottam. Kedvenc helyemig, egy hatalmas távvezeték aljáig, ahol mindig nagyra nőtt a fű. Belevetettem magam a fűbe, és keservesen sírtam. Miután elcsendesedtem, még hosszú ideig néztem a fölöttem gomolygó felhőket. Láttam háborúkat, éhséget, nyomort, életet, halált… Tizennégy éves voltam, és azon gondolkodtam, hogy megölöm magam, mert azt mondták nekem, hogy senki vagyok. Nem tudom, meddig feküdtem ott, de már sötétedett, mire összeszedtem magam és hazaindultam. Útközben vagy százszor is kimondtam, talán hangosan is: alkalmas vagyok, alkalmas vagyok, alkalmas vagyok! Nem sokkal később jött egy levél Vácról, hogy felvettek a „Lőwy”-be, a gépipari szakközépiskolába. Évekkel később tudtam meg, hogy azért, mert országosan is számon tartott szinten sakkoztam, amit nem lehetett a jellemzésemből kihagyni. Ujvári tanár úr, a sakkcsapat vezetője a felvételi bizottság elnökeként kiharcolta, hogy legalább a gépész szakra felvegyenek. Kezemben az értesítéssel elrohantam az általános iskolai osztályfőnököm lakásához, éppen az erkélyen állt. Én meg felkiabáltam: alkalmas vagyok, alkalmas vagyok, alkalmas vagyok! Valaki bízott bennem. Kárpáti Pál osztályába kerültem. Sok konfliktusunk volt, de szeretett, tisztelt és bátorított. Természetesen végig sakkoztam. Az ország tíz legjobb középiskolai csapata közé tartoztunk.

Hivatásos sakkozó nem akartál lenni?

Talán a szüleim válása tartott ettől vissza, a házasságuk ugyanis részben a sakk miatt ment tönkre. Apám állandóan sakkozott, és emiatt feszültségek voltak otthon. Hétköznap dolgozott, hétvégén meg mindig elment sakkozni, de ha otthon volt, akkor sem igen foglalkozott mással. Sakkfüggő volt, olyan, mint ma az internetfüggők. Sakkbajnok volt. Sokat láttam játszani, én mégis teljesen magamtól tanultam meg sakkozni. Amikor felfigyelt rá, milyen jól megy a játék, foglalkozni kezdett velem, és attól kezdve együtt jártunk versenyekre. Emlékszem, egyszer döntőt játszottam: ha nyerek, első, ha veszítek, harmadik helyezettek vagyunk. Veszítettem, de apám megdicsért, hogy jól küzdöttem.

Ahogy a könyvek, úgy a sakk iránt is volt benned egyfajta szenvedély?

Igen. A sakkot ugyanakkor használtam is. Javíthatatlanul rossz magaviseletem miatt úttörőnek sem avattak fel: kiállítottak az úttörőcsapat elé, hogy megszégyenítsenek. Amikor felrobbantottam az általános iskolai kémia szertárat, csak azért nem rúgtak ki, mert sakkbajnok voltam. Kiválóan játszottam, dicsőséget szereztem az iskolának. A Váci Gépipari Szakközépiskolában kollégiumba kerültem, és jött egy nagyon sötét időszak: a Fekete Lyukba jártunk, különböző underground zenekarokat alapítottunk, a Blokk és a Shanghai Marionett néven futó formációknak írtam dalszövegeket. Menő srácok voltunk a középiskolában, egyik koncertről a másikra mentünk, fényképünk a lánykollégium több szobájának a falán is kint lógott. Népszerűnek és ismertnek éreztem magam. Magától értetődően nyúltunk az alkohol és a kábítószer után. Nyaraim eseménydúsak és feszültek voltak. Csakhamar kirúgtak a kollégiumból, mert állandóan lázadtam és különcködtem. A Nyugati pályaudvaron, holtvágányra tolt vasúti vagonokban laktam. Előfordult, hogy feltört, üres lakásokba is beköltöztünk, amíg el nem zavartak a rendőrök. Underground, Parkan tabletta, alkoholizálás, drog – így összegezhetném ezt az időszakot. Meg a sakk, ami nagyon sok mindenből kihúzott.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0