Vörös Viktória

SZABÁLYSZEGŐK

Ulpius Baráti Kör

Budapest

Copyright © Vörös Viktória, 2024

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803958

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„Your love is scaring me

No one has ever cared for me

As much as you do”

The Neighbourhood – Scary Love

Lejátszási lista

The Neighbourhood – A Little Death

Oscen – Babydoll

Montell Fish – Bathroom

Childish Gambino – Heartbeat

Artemas – i like the way you kiss me

Odetari x 9lives – I LOVE YOU HOE

Sickick – Intro (Infected)

Chris Grey – MAKE THE ANGELS CRY

Chase Atlantic – Meddle About

Isabel LaRosa – more than friends

NF – My Stress

The Neighbourhood – Nervous

Gio Mkl – On My Door

The Neighbourhood – Scary Love

1. fejezet

Lucy

Dominic Streep az utánozhatatlanul tökéletes mosolyával, amivel előszeretettel vigyorgott a lányokra, karizmatikus arcvonásaival, rosszfiúsan kócos, mégis rendezett barna hajával és sötétzöld szemével messze kiakasztotta a milyen-srácokhoz-vonzódom skálát. Már csak ráadásnak számított a röplabdásoknál előnynek számító magassága és az izmos teste. Tényleg úgy nézett ki, mintha csak a kedvenc könyvszereplőm sétált volna ki az elnyűtt lapok közül, és arra várna, hogy a nyakába borulva szerelmet valljak neki.

Csakhogy volt ezzel egy bökkenő. Vagyis több, de ez részletkérdés.

Dominic nem ismert engem – talán még a létezésemet is megkérdőjelezné, ha valaki felőlem érdeklődne –, és nem tartozott a könnyen megközelíthető srácok körébe sem. Nem egyszer hallottam a lánymosdóban panaszkodni a delikvenseket, hogy kit utasított el, kinek a randijára nem ment el és a többi és a többi.

De ez még nem is lenne kardinális probléma, elvégre nincs gond azzal, ha az ember válogatós, és nem ugrik egyik lányról a másikra.

A legnagyobb gond az volt, hogy ha mindez nem is számított volna – mert tételezzük fel, hogy egy teljesen másik dimenzióban vagyunk, ahol Dom nem ennyire finnyás, és valamilyen véletlen okból kifolyólag még fel is kelteném az érdeklődését –, képtelen lennék viszonozni bármit is felé. Legalábbis, ami a komoly szándékokat illeti, mert a vonzalom az megvolt felé, ez tagadhatatlan.

A baj ott rejlik, hogy szentül meg vagyok győződve arról, hogy a szerelem nem az én asztalom, hiszen az elmúlt húsz évem alatt egyetlen egyszer sem tápláltam valós érzelmeket senki iránt. Pedig nagyon próbálkoztam.

Volt korábban egy srác, Terence, akivel megvolt a kölcsönös szimpátia. Többször is összefutottunk, de a szenvedély lángja még az ötödik találkozás után sem lobbant fel. Igaz, hogy nem volt valami udvarias, meg kedves se, de nála nagyobb szoknyapecérek is találtak már maguknak barátnőt, vagyis nem vele lehetett a gond.

Aggódtam, mivel a barátnőim, akiktől mára már teljesen eltávolodtam, mind azt mondták, hogy akkor hagyjam, és ne fecséreljem rá az időm. Majd jön valaki, aki megtöri a kőszívem. Nem mintha kőszívem lett volna, csak ők előszeretettel viccelődtek ezzel.

Csalódott voltam, nem tudtam, hogy mi baj van velem. Egyszerűen nem éreztem, hogy az agyamat elöntené a rózsaszín köd, nem vigyorogtam Terence mellett, mint a tejbetök, és fogalmam se volt, hogy mit rontok el folyamatosan.

A környezetemben élők mind túlestek már az első szívfájdalmukon, illetve egyikük se volt már szűz, így muszájnak éreztem, hogy lépéseket tegyek. Radikálisakat.

Nem akartam lemaradni a korosztályomtól, haladni akartam velük, tartani a tempót, és nem kimaradni olyan dolgokból, amik nagyrészt a beszélgetések tárgyát képzik.

Dom pedig tökéletes alanynak bizonyult, mert abból kiindulva, hogy mennyire hidegen hagyják a lányok, úgy sejtettem, nem rondítanának bele az érzelmek egy alkalmi kapcsolatba.

Ezért is lépkedtem óra után a széksorok között ennyire magabiztosan, mert az égvilágon semmi vesztenivalóm nem volt. Ha nemet mond, vállat rántok, sarkon fordulva kisétálok a teremből, és megyek a dolgomra. Ellenkező esetben pedig kellemes órákat tölthetünk majd egymás társaságában, én meg végre úgy érezhetem magam, mint egy átlagos egyetemista, aki nem maradt ki az élményekből.

Istenem, mennyire nem akarok a különc lány lenni többé! Bármit hajlandó lennék megtenni ezért.

Úgy éreztem, hogy jó esélyem van nála, mivel egy monogámnak nem nevezhető viszonyt akartam felkínálni. Erre pedig miért mondana nemet egy srác? Minden fiú erre vágyik, nem?

Elgondolkodtam, hogy normális esetben nem kellene-e a torkomban dobognia a szívemnek. Izzadnia a tenyeremnek vagy remegnie a lábaimnak az idegességtől? Mert hát nem mindennapi beszélgetésre készültem ezzel a szépfiúval. Terveim voltak vele. Habár legalább százszor lejátszottam ezt a jelenetet a tükör előtt, így nem sok meglepetés érhetett, így részben betudtam a szerzett rutinnak a higgadtságom, mert pontosan tudtam, hogy mit akarok, és mit fogok mondani.

Dominic mintha észre se vette volna, hogy felé közeledem az előadóban, lehajtott fejjel indult el ő is a széksorok közt, és került ki, hogy a lépcsőre lépjen.

Már csak mi ketten tartózkodtunk a helyiségben, mindenki más szélsebesen távozott az utolsó óráról.

– Dominic! Állj meg egy kicsit! – szóltam utána, miután töretlenül haladt a kijárat felé. A hangomban csengő elszántság hatásosnak bizonyult, Dom megtorpant, majd felvont szemöldökkel felém fordult.

– Nincsenek jegyzeteim, mástól kérd el, kislány – dörmögte, mintha csak egy szürke kisegér lettem volna, egy stréber, aki kivételesen elhanyagolta a mintadiák szerepét. Fogalmam sem volt, hogy a kislány megszólítással nem a kettőnk közti elenyésző korkülönbségre célzott-e, amiről nem is tudtam, hogy tudatában volt, mivel egészen idáig még csak egy szempillantást sem pazarolt rám. Esetleg a magasságomra utalt, vagy úgy látta, nem vagyunk azonos súlycsoportban, és nem érdemes velem leállni beszélni?
A válaszomat se várta meg, előrefordult, majd laza léptekkel folytatta az útját.

– Nem jegyzetek kellenek! Meghallgatnál, kérlek? – kérdeztem enyhe kétségbeeséssel, miközben gyorsabbra vettem az iramot. Ő volt az első és egyelőre az egyetlen jelöltem erre a feladatra, és nem hagyhattam, hogy a felkészülésbe belefektetett idő és energia után, esélyt se adva faképnél hagyjon.

Sose gondoltam volna, hogy valaha egy srác után fogok futni, most azonban pontosan ez történt. Méghozzá egy olyan fiú után, akiről alig tudtam valamit. Lényegtelen információnak bizonyult, hogy három évvel idősebb, és a második alapdiplomáját végzi pont a kommunikáció- és médiatudomány szakon, amelyiken én is tanulok. Talán még feleslegesebb, hogy sportol. Azzal meg pláne nem megyek sokra, hogy sorban utasította el a lányokat, akik közeledtek eddig felé – nem mintha ez elvenné a bátorságom, pont ellenkezőleg. Minél kevesebbet tudunk a másikról, annál működőképesebb egy ilyen kapcsolat.

– Mit akarsz? – fújtatott, miközben megállt a lépcsőn. Unottnak tűnt, mintha semmi kedve nem lett volna hozzám vagy a beszélgetéshez.

Pedig, ha tudná, hogy milyen ajánlattal érkeztem, talán nem így reagálna!

– Barátság extrákkal kapcsolatot – mondtam ki rezzenéstelenül, habár a gondolataim tornádóként kezdtek kavarogni a fejemben. Egészen eddig tartott ki a fesztelenségem, mert attól a pillanattól, hogy kiejtettem a szavakat a számon, nem volt többé visszaút. Hátam mögé rejtettem kezeimet, hogy ne lássa az ideges matatásom.

A nehezén túl vagyok, most már csak tartani kell a magabiztos szerepet. Ha belelököm magam a mélyvízbe, csak megtanulok úszni, nem?

Dom arcán először meglepettség, aztán zavar suhant át. Az ajkai szétnyíltak, és csak nézett rám, értetlenül, mintha nem akarta volna elhinni, hogy mit mondtam. Végül megrázta a fejét, és grimaszolva szólalt meg:

– Mi van? – ráncolta homlokát. Kellett egy kis idő, hogy felocsúdjon a kezdeti sokkból, de úgy tűnt, hogy már képes a kommunikációra, így hát folytattam a felvezetést.

– Jól hallottad. Ha belemész, később megbeszélhetjük a részleteket – közöltem vele. Eddig a forgatókönyv nagyjából az elképzeléseim szerint haladt. Félsikernek könyveltem el, hogy megállt, és hagyott beszélni.

Eközben olyan szemérmetlenül mért végig, hogy a szívem egyre hevesebben kezdett el verni az izgalomtól, a szám pedig kiszáradt, mintha vattát nyeltem volna. Pontosan olyan volt a tekintete, mintha itt helyben akart volna felfalni, de aztán a tűz a szemében elhalványult, és újra felvette
a szemkontaktust velem.

– Azt se tudom, hogy ki vagy, miért mennék bele? – kérdezte gyanakvóan.

Tetszett, hogy nem ugrott bele ész nélkül, én pedig nem árultam zsákbamacskát, így kertelés nélkül belekezdtem a magyarázkodásba, fenntartva a látszatot.

– Lucy Knightley, helló! Az ok pedig: már kezdem gáznak érezni, hogy valószínűleg az egész egyetemen én vagyok az egyetlen, aki még mindig érintetlen, ha érted, hogy értem. Nem szándékozom tovább húzni az időt, mert én is élni akarok végre. Meg akarom tapasztalni azt, amiről mindenki beszél. Persze nem akartam ilyen szélsőséges lépésekhez folyamodni, beleugrani egy alkalmi kapcsolatba, de hát mi mást tehetnék? Más választásom nemigen maradt, mert ismerkedés terén nem remekelek – hadartam.

Nagyon igyekeztem, hogy semmilyen érzelmet ne mutassak, amiből leszűrhetné az idegességem. Tartanom kellett magam a higgadt és nyugodt szónoklatomhoz.

Dom pár másodpercig ismét csak meredt rám, mint aki képtelen feldolgozni az információáradatot. A félelem csak nőtt és nőtt bennem, míg a reakciójára vártam. Ötletem se volt, mi rendítette meg jobban: hogy lazán fejest ugranék egy kötöttségek nélküli kapcsolatba szűzként, vagy az, hogy sose voltam még senkivel.

– Neked valami félrekattant a fejedben, kislány! A szűz lányok nem vágynak arra, amire éppen kérsz engem – fejtette ki, majd igazított a hátizsákja pántján. A válláról lecsúszott a fekete anyag, és végül a lépcső melletti széksorok egyikére lendítette a táskáját.

Jó jelnek vettem, hogy még mindig nem hagyott ott. Ez már háromnegyed siker!

– Igen, tudom. Lenne néhány feltételem is, de ezek jelentéktelenek a véleményem szerint. Nem kerülsz hátrányos helyzetbe általuk – mondtam diplomatikusan, hogy meggyőzzem.

Az arcán hirtelen hatalmas mosoly terült szét, majd fogta magát, átlendítette bal lábát az egyik széken, és a háttámlára támaszkodva kényelembe helyezte magát.

– Hallgatlak, mik lennének azok a feltételek? – nézett rám mézes-mázas vigyorral.

A nyitottsága egyszerre keltett bennem nyugodtságot és nyugtalanságot is. Biztos voltam benne, hogy ezek után nem fog nemet mondani az ajánlatomra, azt viszont nem fogtam fel teljesen, hogy pontosan mibe is kevertem magam.

Az elképzelés közel sem volt annyira ijesztő, mint az esély, hogy megvalósulhat.

2. fejezet

Dominic

Volt valami ellenállhatatlanul vonzó abban, ahogy ez a lány előadta magát. Szórakoztatott a magabiztossága és a töretlen akarata, amivel igyekezett meggyőzni egy ekkora őrültségről.

Komolyan? Barátság extrákkal egy szűzzel?

Az ajánlata hallatán olyan érzésem támadt, hogy ez az egész egy átverés, egy csapda. Viszont, amíg biztonságosnak ítéltem a terepet, addig hagytam, hadd beszéljen. Amúgy se volt jobb dolgom, még volt egy kis időm a délutáni röpiedzésig. Meg hát nem tartottam valószínűnek, hogy a többiek esetleg kiakadnának, ha a csapatkapitányuk késne pár percet.

Végignéztem, ahogy vállára omló hullámos, csokoládébarna haját hátradobta, miközben leült velem szembe. Táskáját hozzám hasonlóan egy székre helyezte, majd rákönyökölt a székem háttámlájából kihúzható falapra, amin írni szoktunk. Összekulcsolta ujjait, állát ráfektette kézfejére, és nagy, zöld szemével elkezdett méregetni. Ugyanolyan volt az íriszének árnyalata, mint az enyém. Ráadásul valami titokzatosság bujkált a pillantásában, ami felkeltette az érdeklődésem.

Vajon mi lehet a valódi szándéka? Képtelenség, hogy ennyire őszintén kitálalt volna egy számára ismeretlen alaknak az aggodalmáról. Ez lehetett az elterelő hadművelet: egy olyan lehetőség felkínálása, amire, ha akarnék, se tudnék könnyen nemet mondani.

Mégis fúrta a kíváncsiság az oldalam, mi lehetett a valódi ok, amiért ilyen lépésre kényszerült. Ennyire kétségbeesett lenne? A hangjából mást sem tudtam kihallani, csak tömör közönyt, mintha már ezerszer végigfutotta volna ezeket
a köröket, és csak megismételné magát.

Több srácnál is bepróbálkozott vajon? Valakit féltékennyé akar tenni? Fogadást kötött a barátaival? Esetleg elment az esze?

Annyi variáció csapongott a fejemben, hogy nem tudtam eldönteni, melyiknek higgyek.

A gondolataimból édes hangja rántott vissza a valóságba.

– Az első és legfontosabb – kezdett bele. – Titokban tartod ezt, ami most kettőnk közt zajlik – szögezte le. Vagyis kizárt, hogy valakit féltékennyé akarjon tenni.

– Még semmi se zajlik közöttünk, csak beszélgetünk, kislány – húztam az agyát. Mégis ki az, aki egy ilyen tabunak számító dolgot szét akarna kürtölni? Mármint nyilván vannak olyan srácok, az edzőstársaim közül ismerek is egyet, aki előszeretettel dicsekszik a hódításaival, de én nem tartozom közéjük. Azért ennél több tartás van bennem! Még a legjobb barátommal sem osztom meg a szexuális élményeimet, nemhogy másokkal. Az csak és kizárólag a partneremre, illetve rám tartozik. Senkinek semmi köze hozzá.

– Tudod, hogy értettem! – nézett rám szigorú tekintettel. Teljesen úgy éreztem magam, mintha egy állásinterjún ültem volna, ahol megkövetelik a komolyságot, és ez valamiért szórakoztatott.

– Rendben, sem most, sem később nem beszélek erről senkinek – egyeztem bele biccentve.

– Második, mellettem azzal találkozhatsz, akivel akarsz, nem foglak számonkérni, hogy merre vagy, randit se követelek, és ugyanezt várom el tőled is egészen a végéig. Röviden: csak annyi időt töltünk egymás társaságában, amíg le nem zavarjuk az alkunk ránk eső részét.

Bólintva jeleztem, hogy világos. Elvégre ez az ilyen friends with benefits kapcsolatok alappillére, nem? Vagyis, ha pontos akarok lenni, akkor inkább fuck buddies, mert nem vagyunk barátok. Életemben először beszélek az előttem ücsörgő leányzóval.

De igazából ez részletkérdés, nevezze annak, aminek csak akarja, a szándékán nem változtat.

– Harmadik, óvszert használunk. Nincs se tabletta, se spirál! Ne is próbálkozz egyikre se rábeszélni!

Lenyűgözött az a magabiztosság, ami kiült az arcára.
A legtöbb lány már csak attól is fülig vörösödött volna, ha egy ilyen beszélgetésnek lenne fültanúja, míg ő? Ő halál nyugodtan sorolta a kikötéseket, mintha amúgy az időjárásról társalogtunk volna.

– Oké, tovább? – kérdeztem, mert nagyon úgy tűnt, hogy még tartogat ezt-azt.

– Nem alszunk egymásnál.

Csendben jeleztem, hogy folytassa.

– Nem kezdünk el egymás iránt érzéseket táplálni, ha mégis megtörténne, azonnal leállunk, és megszakítjuk a kapcsolatot – mondta kimérten.

Erre is csak bólintani tudtam. Habár még sose volt ilyen különös viszonyom senkivel, nem voltam teljesen tudatlan, és kicsit sem leptek meg ezek a szabályok. És ha már itt tartunk, az előttem ücsörgő kislány is biztos alapos kutatómunkát végzett, és jól átgondolta a dolgoknak a menetét. Mindent nagyon faszán összeszedett és tálalt, amiből csakis arra következtethettem, hogy nem egy spontán ötlet vezette hozzám.

– És végezetül, amennyiben rábólintasz, méltányolnám, ha az első alkalommal nem lennél túl durva – közölte, az ajka széle pedig megrándult, mintha nagyot nyelt volna. Ahogy megláttam ezt a kis jelentéktelennek tűnő reflexet, a figyelmem már nem a szavaira összpontosult. A rideg, magabiztos nő álarca egy kicsit lecsúszott, ami által belátást nyerhettem a valódi érzéseibe: igenis nyugtalan. Talán félt, talán nem is akarta ezt valójában. Bármit is jelentett, ez az apró mozzanat nem szilárd elhatározásról adott tanúbizonyságot. Ennyi pedig bőven elég volt, hogy már most tudjam a válaszomat.

Továbbá fogalmam se volt, hogy milyen pletykák terjedtek rólam az egyetem falai közt, de azért eléggé sértőnek találtam a feltételezést, hogy szerinte nem lennék óvatos, főleg nem egy hozzá hasonlóval. Nem voltam az a nagy nőcsábász, általában megválogattam a partnereimet, és csak a szimpatikus lányokkal álltam le beszélgetni. Viszont csak nem gondolja ebből, hogy szétzúzom a méhét, és elveszem a járóképességét másnapra! Nem vagyok érzéketlen, önző, szexéhes vadállat!

– Mit nyerek rajta? – tettem fel a következő kérdésemet, most már minden mindegy alapon.

– Mindenkinek vannak szükségletei, szóval nem kellene folyamatosan új csajszi után kutatnod. Ez nem elég? – kérdezett vissza. Úgy mondta, mintha gyakorlott lepedőakrobata lennék a szemében. Vajon azt hiszi rólam, hogy minden hétvégén más lánnyal bújok ágyba?

– Mondasz valamit. Biztosan szűz vagy? Mármint én elhiszem, csak nem úgy beszélsz, mint aki tapasztalatlan kislány lenne – feleltem oldalra döntött fejjel. A becézésre továbbra se rezzent meg. Mi van ezzel a lánnyal, komolyan ennyire immunis mindenre, amitől a legtöbb csaj sipítozva szaladna a mosdóba a társaihoz?

– Igen, az vagyok – húzta ki magát sértetten, mire visszahúztam az agyaraimat. Kellett egy kis idő, hogy rájöjjek, nem a fejemben feltett kérdésre válaszolt.

– Oké-oké! És miért pont rám esett a választásod? – tudakoltam. Hisz olyan sokan vagyunk ezen a szakon, pláne az egyetemen, és bárki mást választhatott volna.

– Mert jól nézel ki. Határozottan az esetem vagy, még úgy is, hogy nem ismerlek. Veled szívesen elveszteném a szüzességem. Meg hát feltételezem, hogy tapasztaltabb vagy, mint én, szóval nem nagyon tudod elrontani a dolgokat. Valószínűleg nem bénáznál, és jó élményeket szereznél, nekem pedig ez a lényeg – rántott vállat.

Jólesett a bók, de őszintén megrémített, hogy milyen közönyösen képes a szexről beszélni. Nem számítottam arra, hogy egy érintetlen lány ajkait ilyen szavak is képesek elhagyni. Eddig komolyan azt gondoltam, hogy mindenki valaki olyannal akarja elveszteni a szüzességét, aki fontos a számára, és hosszabb távon tervez vele. Ő viszont nem. Az előttem üldögélő Lucy csak dugni akart, semmi mást. Randik, mély beszélgetések, érzelmi támogatás és elköteleződés nélküli szexért kiáltott. Ami összességében igen csábítónak tűnt, mint ahogy ő is – ezt már az első pillanatban megállapítottam, ahogy leszólított.

Kár lett volna letagadni, gyönyörű volt. De tényleg. Ezért is esett nehezemre elhinni, hogy Lucyhez még egyetlen srác sem ért hozzá. A mélybarna haja, alacsony, de nem nádszálvékony termete igazán vonzóvá tette. A ruházata viszont túl szolid volt, túl sokat hagyott a képzeletemre, pedig szívesen megnéztem volna legalább a dekoltázsát. A bő szürke pulcsija és a farmere nem igazán nyűgözött le eddig, habár tagadhatatlan, hogy imponált, hogy nem tárt mindent a szemem elé elsőre, mint mások.

Észben kellett tartanom, hogy nem minden a külső, és habár még sosem volt szerencsém szűz lánnyal lefeküdni, nem akartam, hogy meggondolatlanul menjen bele egy ekkora hülyeségbe. Az én lelkemen száradna, ha utána megbánná, és sosem lenne képes megbocsátani saját magának.

Ha a vonzalmon múlott volna, biztos éltem volna a lehetőséggel, habozás nélkül. Elvégre hány srác mondhatja el magáról, hogy megkereste egy minden szempontból tapasztalatlan lány, hogy fektesse meg?

Viszont az a kis ijedt grimasz mindent elárult, amit tudnom kellett ahhoz, hogy mit is érez valójában ezzel kapcsolatosan. Kapásból elvette a kedvem a bizonytalansága. Azonnal elemezni kezdtem a korábban hallottakat. Ha jobban belegondoltam, a hangja is itt-ott megremegett, amit először meglepetésemben észre sem vettem.

– Igazán vonzó az ajánlatod, de attól tartok, hogy nemet kell mondanom. Megtisztelő a felkérésed, de nem élek a lehetőséggel. Viszont ne aggódj, kettőnk közt marad ez a beszélgetés, senkinek nem szólok róla egy szót sem – ígértem meg, majd a táskámért nyúltam, jelezve, hogy távozom.

Jól van, Dominic! Jól döntöttél! Most sétálj el, mielőtt meggondolnád magad!

– Miért nem?

Arculcsapásként ért a kérdése, nem számítottam rá. Azt hittem, hogy az elutasítás elveszi a maradék önbizalmát, visszavonulót fúj, és elballag. De nem, ebben a csajsziban van ám spiritusz! Az elmúlt pár perc alatt több meglepetést okozott, mint ahányat egész évben átéltem. Igaz, hogy még csak február volt, de akkor is!

– Mert kétség sem fér hozzá, hogy nem gondoltad át ezt alaposan – közöltem kíméletlenül, visszafordulva felé a széken. Most már nem volt helye finomkodásnak. Benne lettem volna, ha tényleg akarja, mert nagyon is az esetem volt, de így nem.

– Cseréljünk számot – makacskodott, és már elő is vette a telefonját.

– Nem adod fel? – ráncoltam a szemöldököm. A kitartása elbizonytalanított, de nem eléggé, hogy a döntésemet megváltoztassam. Ennek ellenére előhúztam a telefonomat a farzsebemből.

– Nem – rázta meg a fejét.

Végül megadtam neki a számom, mivel amúgy is volt egy olyan sejtésem, hogy sem ő, sem én nem fogjuk egymást keresni, miután elhagytuk ezt a termet.

– Áruld el, hogy miért ilyen fontos ez neked? – hunyorogtam rá.

– Már mondtam – sóhajtotta, majd felpattant, vállára kapta a táskáját, és elindult, mint aki jól végezte dolgát. Vajon felfogta, hogy nemet mondtam neki?

– Gondolkodj el rajta, és később majd még beszélünk!
– fordult vissza az ajtóból.

Elfojtottam egy nevetésfélét, és kezembe temettem az arcom.

Itt nem nekem kellett agyalnom, hanem neki. Ezért adtam neki menekülőutat, hogy legyen ideje átgondolni, mitől mentettem meg: élete legnagyobb hibájától.

3. fejezet

Dominic

Annak ellenére, hogy Lucyt mindennap láttam az órák többségén, nem jött oda hozzám, hogy rábeszéljen a döntésem megváltoztatására, és én sem közelítettem meg. Eszembe se jutott hiú reményekbe ringatni, bármennyire is vágytam egy jó estére.

Rossz tulajdonságom, de válogatósnak vallom magam, és eddig mindig találtam valami kivetnivalót a lányok megjelenésében vagy a viselkedésében, hogy megrázzam a fejem, és faképnél hagyjam őket. Lucy pedig hiába nézett ki jól – több mint jól, határozottan dögös volt –, nem úgy tűnt, mintha valóban akarná ezt a viszonyt. Én pedig ki vagyok, hogy miután menekülőutat adtam neki, visszarántsam a gödör peremére?

Mégse szórakozhattam vele kedvem szerint. A legkevésbé sem szeretnék egy szűz lány feltehetően legnagyobb baklövése lenni.

Nem lett volna helyes felkeresni, az viszont meglepett, hogy ő sem erősködött. Olyan tántoríthatatlannak tűnt az első beszélgetésünk során, hogy szentül meg voltam győződve: írni fog még aznap este. Esetleg pár nappal később. Mert ha annyira biztos lett volna magában, mint ahogy előadta, ha annyira akarta volna ezt a barátság extrákkal kapcsolatot – amiből csak az extrák vonatkozna ránk barátság nélkül, mert egészen múlt hét péntekig nem is tudtam, hogy létezik –, akkor teperne.

De nem, semmi jelét nem adta, hogy akarna valamit tőlem, viszont a tekintetével hétfő óta folyamatosan követett. A szemem sarkából többször is észrevettem, hogy a hátsó sorból méreget. Talán szuggerált, hogy ránézzek? Meg akart babonázni, hogy belemenjek az ajánlatába? Vagy tényleg annyira vonzónak tartott, hogy le sem bírta venni rólam a szemét? Talán azon agyalt, hogy még egyszer megpróbál rábeszélni? Esetleg új kiszemelten gondolkodott, és véletlenül pont az irányomba bambult el?

Bármi is volt az indok, amiért ennyire intenzíven sasolt, nem változtatott semmin. Legalábbis a hét elején így gondoltam, de a napok teltek, én pedig egyre többet gondoltam az ajánlatra. És ez baromira zavart.

A csütörtöki edzés után az öltözőben teljesen kimerülten hallgattam a csapattársaim terveit az estére nézve. Fájtak az izmaim a megerőltető gyakorlatoktól, így inkább csendben öltöztem át a helyiség egyik sarkában. Zane, a csapat feladója, éppen arról dicsekedett, hogy este az egyik szaktársam lesz a főfogás. Halvány lila fingom se volt, hogyan gabalyodtak egymásba, mivel teljesen másik karra jártak, viszont nem akartam beleütni az orrom az ő dolgába. Amúgy se érdekelt különösebben, mivel ki nem állhattam a csajt, akiről áradozott.

Erika tipikusan azok közé tartozott, akire, ha az ember ránéz, tudja, hogy sokkal inkább foglalkoztatja a külseje, mint bármi más. Nem is ő a legélesebb kés a fiókban, de ha a haja a párás levegőtől összeesik, képes felpattanni a fenekéről, és hazasietni, hogy rendbe hozhassa. Nem mondom, hogy a smink ellen vagyok, igenis tudják a lányok mértékkel az előnyükre használni, de Erika – mint minden mást – ezt is túlzásba vitte. Az arcát annyi vakolat fedte minden áldott nap, hogy kilométerekről látni lehetett. Tisztára egy cirkuszi bohócra emlékeztet, az pedig csak ráadásnak számított, ha a rikító, neonszínű ruháit vette fel. Teljesen, mint egy halloweeni jelmez; rettentően taszító és a legkevésbé sem szexi.

Arról nem is beszélve, hogy válogatás nélkül bújt ágyba mindenkivel. A nyomulása gyomorforgató volt. Azt pedig, hogy mindenkit bűntudat nélkül beszélt ki a háta mögött, felettébb gusztustalannak találtam. Ha valakit visszautasított, az rendben volt, és jót kacagott rajta, viszont, ha ő maradt hoppon, patáliát csapott, és elmondta a srácot mindennek.

Figyelmeztethettem volna Zane-t, hogy inkább hagyja, mert nem éri meg vele foglalkozni, de nem tettem.
A feladónk olyannyira nem nézte, hogy ki fekszik alá, mint amennyire én megválogattam a jelöltjeimet. Az igényeink a lányok terén ég és föld volt. Nem mintha valaha is mély diskurzusba merültem volna vele erről, inkább csak véleményt formáltam magamban.

– Nem mindennap keres meg egy ilyen bombázó. Kár lett volna nemet mondani. Elviszem vacsorázni, aztán felviszem magamhoz. Egy randiba én se halok bele. Aztán ki tudja, ha annyira jó az ágyban, talán lesz belőle valami, de nem fűzök nagy reményeket hozzá.

Hát ne is. Zane mellkasa dagadt a büszkeségtől, amiért látszólag sikerült egy ilyen lányt becserkésznie, nekem azonban felfordult tőle a gyomrom, mert jobban ismertem, mint ő.

Akaratom ellenére is eszembe jutott Lucy, aki Erika mögött szokott ücsörögni. A kettejük közti különbség igazán szembetűnő volt. Míg Erikát jobban foglalkoztatta a külseje, a bulizás meg úgy összességében az, hogy a figyelem központjában legyen, addig Lucy kerülte a feltűnősködést.

Megráztam a fejem, és ismét az öltözködésre fókuszáltam. Elpakoltam a ruháimat, vállamra kaptam az edzőtáskámat, és az ajtó felé indultam.

– Holnap mindenki időben érjen ide! A háló nem állítja fel magát! – szóltam rá a fiúkra enyhe szigorral a hangomban mint csapatkapitány, aztán útközben mindenkivel lepacsiztam, és már mentem is.

Rowlyn nem túl nagy város, és szerencsére nem laktam messze az egyetemtől se, így könnyen és gyorsan hazajutottam gyalog is. A központban helyezkedett el mindkettő.

Azóta is hálás vagyok az ismerősöm rokonának, amiért beköltözhettem az albérletébe, mert miután a szüleim közel egy éve eladták a házunkat, és elköltöztek egy másfél órányira található faluba, nem tudtam hova menni, miután lecsúsztam a kollégiumi jelentkezésről. Nagy volt a pánik, mikor az összes árban kedvező albérlet elkelt már azelőtt, hogy egyáltalán nekiállhattam volna keresgélni. Persze nem az utolsó pillanatra kellett volna hagynom, de rossz szokásaim közé tartozott a halogatás is.

Az utolsó pillanatban kaptam az életmentő hírt a haveromtól, hogy kedvező áron hirdeti egy rokona egyetemistáknak a második emeleti lakását, én pedig úgy csaptam le a lehetőségre, mint az utolsó darab csokis kekszre. Hiába nem volt nagy, nekem tökéletesen megfelelt.

Bárhova beköltöztem volna, hogy ne a város legveszélyesebb negyedében kössek ki, amit mindenki csak veszélyzónának csúfolt. Egyedül ott voltak még vállalható áron ingatlanok, amikbe azok költöztek, akik nem tudták megoldani az ingázást, és lecsúsztak minden más lehetőségről. Jellemzően ez a városnak az a része, ahol az utcai lámpák nem működtek, sok a rongálás és betörés, illetve gyakori helyszíne az illegális ügyleteknek is.

Ezt onnan tudom, mert egyfelől ebben a városban nőttem fel, valamint a legjobb barátom apja rendőrként dolgozik. Számtalanszor hallottam tőle sztorikat, hogy a Piper utcában éppen mik történtek. A vandalizmus szinte mindennapos jelenségnek számított a fura fazonok császkálása mellett, akikkel esténként riogatott minket kiskorunkban. Nem mondom, hogy nem érte el a kívánt hatást: olyan messzire elkerültem azt a környéket, amennyire csak tudtam.

Gyorsan ki is vertem a fejemből a gondolatot, mert közben a bejárathoz értem, így inkább felcaplattam a második emeletre a kényelmes kis lakásomhoz. Zörögve előhalásztam a zsebemből a kulcscsomómat, majd kinyitottam az ajtót, és átléptem a küszöböt. Fáradtan néztem körbe, és elégedetten vettem szemügyre, hogy ez a lakás a fehér falaival és minimalista berendezésével még most is a legnyugodtabb hely, ahova hazatérhetek, a röplabdapálya és a könyvtár mellett. Jobbra helyezkedett el egy konyha, egy ajtóval arrébb pedig egy háló. Az előszobában ledobtam a táskámat a földre, mellé rúgtam a cipőmet, aztán balra fordultam, és már mentem is zuhanyozni.

Jólesett a meleg víz alá állni, az izmaim a mai edzést követően különösen sajogtak, de kellőképpen ellazultam a pára és a hő hatására. Tíz perccel később alsónadrágban átcsoszogtam a konyhába valami harapnivalóért.

Zsúfolt hetem volt, az egyetem és az edzések mellett nem sok időm maradt, hogy boltba mászkáljak, így maradékot ettem. Már tegnap is rendelt kaja volt a menü ahelyett, hogy elszaladtam volna vásárolni, így két szelet pizza jelentette
a vacsorám. Bevágtam őket a mikróba és vártam, hogy megmelegedjenek, aztán a szobába mentem, az ágyra hasaltam, és telefonommal a kezemben enni kezdtem.

Nem sok mindenről maradtam le az értesítéseket látva, de mikor felvillant közöttük Lucy neve, egy pillanatra megakadt a pizza a torkomon, és köhögve ültem fel.

A tálcát azonnal az éjjeliszekrény tetejére helyeztem, a kaja teljesen érdektelenné vált számomra. Furcsa éberség szállt meg, egész testemen végigszáguldott a kíváncsiság és az izgalom.

Mégis mit akarhat?

Megnyitottam az SMS-ét, és elolvastam.

Lucy üzenete: Szia. Gondolkodtál?

Se több, se kevesebb nem állt benne. Udvarias és lényegretörő.

Dominic üzenete: Szia. Egészen eddig vártál, hátha meggondolom magam?

Egy kicsit megpróbáltam húzni az agyát ahelyett, hogy hozzá hasonlóan egy tömör válasszal letudjam a beszélgetésünket.

Lucy üzenete: Igen. Holnap lesz egy hete. Volt időd átgondolni. Szóval?

Dominic üzenete: Miért ilyen fontos ez neked?

Lucy üzenete: Ezt már megbeszéltük. Benne vagy, vagy sem?

A számba haraptam, és igyekeztem a belső civódásomon túljutni. Legszívesebben rábólintottam volna. Ha eddig várt rám, és nem keresett mást, az azért csak jelent valamit, nem? Akkor mégis akarta, és azért hittem bizonytalannak pénteken, mert igazából csak izgatott volt?

Én meg az egészet félreértettem, és túlgondoltam, mint mindig?

Kavarogtak a gondolataim, mert tudtam, hogy nem tévedhettem ekkorát. A megérzéseim, ha esetleg meg is csaltak – amire eddig nem volt példa –, a józan eszemre mindig hallgathattam. Lucy szűz, és egészen biztos vagyok benne, hogy sem ő, sem senki más nem akarja így elveszíteni.

Dominic üzenete: Ismeretlenül nem akarok ebbe belemenni.

Lucy üzenete: Mennyi idő kellene neked ahhoz, hogy rábólints? És mit akarsz tudni? Egy ilyen kapcsolat akkor a legműködőképesebb, ha nem tudunk egymásról sokat.

Dominic üzenete: Nem tudom. Talán pár hét, esetleg hónap. Rajtad múlik. És nem akarok sokat tudni, csak annyit, hogy nem vagy-e teljesen zakkant.

Lucy üzenete: Nem kapcsolatot keresek, Dom. És biztosíthatlak, hogy nem vagyok őrült sem.

Dominic üzenete: Tudom, én se azt mondtam, hogy megvárom, míg beléd szeretek, és csak utána fekszem le veled. De szeretnék megbizonyosodni arról, hogy bízhatok benned. Nem mondhatod azt, hogy nem gyanakodhatok, ha egyszer a semmiből támadtál le egy ilyen ajánlattal! Talán ki akarsz rabolni. Esetleg fura fantáziáid vannak, amikre alapesetben nem mondanék nemet, mert nyitott vagyok mindenre, de azért érted.

Szinte teljesen biztos voltam benne, hogy egyik veszély sem fenyeget, inkább csak szórakoztam, és reméltem, hogy nem veszi véresen komolyan a feltételezéseimet.

Lucy üzenete: Értem, de nem szeretném túlságosan is elhúzni ezt az egészet.

Dominic üzenete: Pedig jó dugópajti lennék, ha megvárnád, hogy egy kicsit megismerjelek.

Lucy üzenete: Oké, akkor ismerkedjünk. Amúgy sincs más jelöltem egyelőre. Viszont, ha találok, akkor fel kell hagynunk ezzel, ha addig nem bólintasz rá.

Dominic üzenete: Miért? Attól még lehetünk barátok, hogy más teszi be.

Csípőből jött ez az őszinte visszavágás, de szinte azonnal megbántam, ahogy elküldtem. Nem azért, mert nem akarnék a barátja lenni, mert de. Viszont úgy éreztem, hogy az üzenetem végével kicsit túllőttem a célon, mert Lucy ezt követően percekig nem reagált.

Hiába néztem, hogy felbukkan-e a kis buborék a pöttyökkel, sem öt perccel, sem egy órával később nem válaszolt, így letettem a telefonomat, és bekapcsoltam a laptopomon egy sorozatot, hogy legyen némi háttérzaj, amire elaludhatok.

Rossz szájízzel fordultam az oldalamra, fogalmam se volt, hogy Lucyt ezzel az üzenetemmel megbántottam-e vagy esetleg megsértődött. Folyamatosan pörögtek a lehetőségek a fejemben, amíg a kimerültség maga alá nem temetett.

4. fejezet

Lucy

Majdnem egy teljes hetet vártam Dominic válaszára, mire feladtam, és a kezembe vettem az irányítást. Bármennyire is meg voltam győződve az elutasítása ellenére is, hogy pár napon belül meggondolja magát, felkeres, és beleegyezik az ajánlatomba, a kezdeti magabiztosságom napról napra csak fakult.

Hiába láttuk egymást az egyetemen, szemernyi hajlandóságot sem láttam felőle, hogy beszélni akarna velem. Talán nem kellett volna tegnap este letámadnom azzal az üzenettel. Talán válaszolnom kellett volna valamit, még ha egy kicsit képen is törölt, hogy milyen orbitálisan nagy hülyeségbe kevertem magam.

Az előadóba belépve a tekintetem azonnal megtalálta bozontos haját. Középtájt ült, mint mindig, mellette üresek voltak a székek. Reménykedtem, hogy észrevesz, azonban egyáltalán nem nézett az irányomba. Sokkal érdekesebbnek találta a telefonja képernyőjét, így hát tehetetlenül és csalódottan caplattam fel a lépcsőn a leghátsó sorba, a helyemre, ahol a világ idegesítőbb szaktársai beszélgettek fáradhatatlanul. Észre sem vettek, ahogy sóhajtva leültem. Nem mintha bármiféle köszönésre tartottam volna igényt, egyáltalán nem. Csak örültem volna, ha egy kicsit takarékra kapcsolják magukat így az utolsó órán, mert komoly traumát okozott a sipító nevetésük. Szörnyen fel tudtak idegesíteni, főleg olyankor, mikor a figyelmem egészen másra terelődött, jelen esetben Domra.

– …és nagyon durva volt! Mármint eddig azt hittem, hogy csak a Szürke ötven árnyalatában vannak ilyen perverz pasik! Lányok, én mondom nektek, hogy a Zane-nel töltött közös esténk gondolatára ismét remegni kezd a lábam – vihogta az előttem ülő Erika. Összedugták a fejüket hárman, mintha nem szívesen beszélnék meg nyilvánosan az élményeiket, azonban a hangerejükről teljesen megfeledkeztek, önfeledten tárgyalták Erika legutóbbi hódítását.

Szegénynek fogalma sem volt arról, hogy a hangos megbeszéléssel újabb okot ad néhány szaktársunknak, hogy a háta mögött kinevessék. Nem nagyon tartottam a kapcsolatot senkivel, de a pletykák még az én fülemhez is eljutottak. Mindig jókor voltam jó helyen, hogy elcsípjek egy-egy mondatfoszlányt, amiben Erikát kritizálták. Sokan nem kedvelték őt, mert nem tartozott erényei közé a segítőkészség, ellenben szívesen beleütötte mindenbe az orrát, és ítélkezett mindenki felett.

– Alakul köztetek valami? – kérdezte sejtelmesen Loren, aki a jobb oldalán ült.

– Áh, dehogy. Zane az egyetem egyik legnépszerűbb pasija! Helyes, sportol, orvosin tanul, és baromi sok pénze van, vagyis inkább a szüleinek. Tényleg kinéznétek belőle, hogy az idejét kapcsolatokra pazarolja? Csak alkalmi partner kell neki, szóval ajánlom figyelmetekbe, ha szeretnétek egy vad éjszakát – kuncogott a szőkeség, mire felcsillant a szemem.

Alkalmi kapcsolat?

Már kevésbé sajnáltam, hogy Erikáék a maradék energiámat is leszívták a vihogásukkal. Ettől a perctől fogva már nem is zavart a jelenlétük.

Bekapcsoltam az iPhone-om, megnyitottam az Instagramot, és nyomozni kezdtem az említett Zane után. Kicsit úgy éreztem, mintha abszolút nem is ide járnék, mert annak ellenére, hogy a lányok szerint népszerű pasi, én még a vezetéknevét se tudtam. Sőt, ha őszinte akartam lenni magammal, nemcsak Zane-ről nem tudtam semmit, hanem az egyetem többi srácáról sem.

Egyetlen buliba se mentem el az előző félév során, és nem vettem részt egyetemi rendezvényeken sem. Semmin, ahol kicsit közelebbről is megismerhettem volna bárkit. Nem mintha annyira vonzott volna a bulizás gondolata, habár szívesen kipróbáltam volna egyszer, viszont senkivel se sikerült úgy összeismerkednem, hogy egyetem utáni programokat kezdeményezzek.

Engem pedig nem hívtak sose szórakozni, így félig remete életmódot folytattam, amit egyébként nem bántam. Jól megvoltam egymagamban is. A hallgatói csoport csendes megfigyelőjeként sose írtam egy árva üzenetet se. A termekben rendszerint leghátul ültem, teljesen egyedül, és egyáltalán nem zavart. Szerettem a magam kis világát, de mostanra már vágytam némi változatosságra is, ezért is kerestem meg Domot, hogy ne maradjak ki semmiből.

Visszagondoltam a gimis éveimre, ahol a barátnőim sokszor megpróbáltak elrángatni ilyen-olyan helyekre, de én mindig nemet mondtam nekik, mert nem igazán volt kedvem elmenni velük, ők pedig egy idő után feladták. Azt hiszem, ott rontottam el a rossz hozzáállásommal. A kényelmes utat választottam ahelyett, hogy kicsit kiléptem volna a komfortzónámból, most pedig itt tartok. Tökéletesre fejlesztettem azt a képességem, hogy miképp vonjam ki magam
a társas programokból és kapcsolatokból.

Mostanra azonban elég bátorságot szereztem, hogy ne az esélytelenek nyugalmával sóvárogjak párkapcsolat után, hanem nyissak egy- vagy többéjszakás kalandok felé is. Habár kicsit nehezteltem Dominicra az elutasítása miatt,
de most, hogy lett egy új jelöltem, kezdtem elengedni, és új reményeket táplálni.

Szorgosan pötyögtem a mobilom képernyőjén, egy egész kultúra- és társadalomelméletek órába beletelt, mire rábukkantam a fiókjára. Bingó!

Zane Hunt tehát az éjfekete hajú, röplabdás srác, aki múlt éjszaka Erikával hancúrozott.

Mikor az utolsó órámnak is vége lett, célegyenesen a tornaterem felé indultam, ugyanis sikerült kiderítenem, hogy péntek délutánonként az egyetemi röplabdacsapat, aminek oszlopos tagja, pontban négykor tart edzést. Leültem a lelátóra, és amíg vártam, hogy Zane feltűnjön, sudokuval töltöttem az időt.

Hajlandó voltam beáldozni a délutánom, hogy kicsit közelebbről is megfigyelhessem az új kiszemeltemet. Igaz, hogy némi gyomorgörccsel gondoltam a buszozásra, mert utáltam a Piper utcai buszmegálló és az albérletem közötti távot lesétálni sötétedéskor. Hiába nem voltak messze egymástól, pont elég volt, hogy ideges legyek tőle. Mindig féltem, hogy fura alakokba botlom.

De lenyeltem a rossz érzést, és azt mondogattam magamban, hogy eddig se történt semmi baj, és ezután sem fog.

Tíz perccel később csendült fel a fiúk hangja, labdapattogtatás és harsány nevetések vonták magukra a figyelmem. Zsebembe süllyesztettem a telefonom, és a fémkorlátra támaszkodva kerestem tekintetemmel a képekről megismert Zane-t.

A srácok mind egytől egyig egységes, sötétkék mezben álltak neki a bemelegítő köröknek. A cipőjük csikorgott a parkettán futás közben, azonban nem tudtam tovább az öltözékükkel foglalkozni, mert a tekintetem véletlenül összeakadt egy ismerős szempárral. A sor elején futott, alacsonyabb termetű volt, mint a mögötte loholó srác, de határozott testtartásával elegendő tekintélyt parancsolt, hogy mindenki engedelmeskedjen neki.

Dominic vezette a bemelegítést, és le sem vette a tekintetét rólam, amióta megpillantott, amitől hevesen verni kezdett a szívem. Figyelt engem, és ez jó érzéssel töltött el, annak ellenére is, hogy elutasított.

Nagyot nyeltem, aztán a mögötte sorakozó fiúkra kezdtem el koncentrálni, de sehol sem láttam az Instagram-fotókon szereplő röplabdást. Pedig tüzetesen megvizsgáltam mindegyik srácot, amennyire csak tudtam ilyen távolságból. Bíztam benne, hogy csak késik, így elüldögéltem még egy ideig, várva, hogy felbukkanjon az újdonsült jelöltem.

Érdeklődve figyeltem, ahogy a futás után labdázni kezdtek. Habár Dominic háttal állt nekem, de így is többször pillantott az irányomba, mint amire számítottam. El akartam felejteni, hogy tőle kaptam az első kosaramat, mégse tudtam nem őt bámulni. A megjelenése magára parancsolta a tekintetem, a sötétkék ujjatlan alatt nem viselt a többiekhez hasonlóan fekete aláöltözőt, így tökéletes rálátást nyertem kidolgozott izmaira. A látványtól hirtelen melegem lett, szinte éreztem, ahogy az arcomat elöntötte a pír.

A labdás bemelegítés után feladatot váltottak, és nekiálltak a komolyabb gyakorlatoknak.

– Hol a francba van Zane? Nem voltam elég érthető tegnap, hogy mindenki érjen ide? – mordult fel Dominic.

A srácok nem válaszoltak neki, ami láthatóan tovább szította a dühét.

– Carter! Állj be feladni! – utasított egy szőke, alacsony srácot, és a háló felé mutatott. – Gavin! Te menj át a túloldalra, és fogadd be az ütéseket! Mindenki más a helyére! – kiabálta.

Úgy tűnt, szívén viseli a csapat sorsát. Feszült volt, és az első ütése teljesen le is vett a lábamról. Olyan erősen csapta meg a Carter által passzolt labdát, hogy azt még a szemben álló csapattársuk se tudta egykönnyen levenni. Egészen a plafonig repült szegény srác alkarjáról, amit utána meg is dörzsölt.

Leültem, lábamat a korlátnak támasztottam, és kedvtelenül vettem tudomásul, hogy most már, ha akarnék, se tudnék hazamenni. Meg kellett várnom a következő buszt, ami nem sokkal hat előtt indult az egyetem megállójából.

Csalódott voltam, hogy Zane nem jelent meg később se az edzésen, így a vége előtt nem sokkal fogtam a cuccom,
és elindultam, hogy elérjem a járatot. Hevesen dobogó szívvel caplattam a sötét utcán, majd felszálltam, és helyet foglaltam.

Remegő lábakkal vártam, hogy tíz perc múlva megálljon, hogy utána gyorsan elszaladhassak az albérletemhez. Még most is felidegesített a tudat, hogy a kollégiumba már nem fértem be, és bérelnem kell egy házat. Mennyivel kényelmesebb lett volna az egyetemtől gyalog is elérhető koliba menni buszozás helyett!

A busz ablakán keresztül egyre erősödő félelemmel szemléltem az ismerős környéket, és egyre kevésbé akartam leszállni a védelmet adó járműről. Mielőtt viszont belezuhanhattam volna ebbe a fojtogató érzésbe, a telefonom rezzent egyet.

Megnyitottam az értesítést, a szemem pedig elkerekedett, ahogy elolvastam a sorokat.

Dominic üzenete: Szia. Nem gondoltam volna, hogy a tegnapiak után kíváncsi leszel még rám. Engem kerestél? Vagy mit csináltál a lelátón?

Lucy üzenete: Szia. Nem téged kerestelek.

Dominic üzenete: Igen, valamiért volt egy ilyen megérzésem, de gondoltam, azért rákérdezek. Túl gyanús volt, hogy majdnem az egész edzést végigülted, de nem vártál meg.

Lucy üzenete: Ezek szerint jók a megérzéseid.

Dominic üzenete: Kit kerestél?

Lucy üzenete: Nem tartozik rád, Dom.

Dominic üzenete: De érdekel.

Lucy üzenete: Ne érdekeljen.

Dominic üzenete: Na, gyerünk. Áruld el!

Felsóhajtottam, mielőtt viszont elkezdhettem volna gépelni a válaszom, a busz csikorogva megállt, én pedig rákényszerültem, hogy felkeljek a helyemről, és kilépjek a jármű világos utasteréből.

Iparkodva szedtem a lábam, folyamatosan magam mögé pillantgatva. Utáltam este hat után erre mászkálni, főleg, mikor hamar sötétedett. Kirázott a hideg a gondolatra, hogy bármikor megjelenhet valaki mögöttem, de miután a házam elé értem furcsa alakok felbukkanása nélkül, megnyugodtam. Az ajtót gondosan bezártam, majd hátamat a falapnak döntve kifújtam a benntartott levegőt.

A csendet a telefonom rezgése zavarta meg. A táskámat a földre hajítottam, majd a szobámba lépve az ágyra feküdtem, miközben feloldottam az ujjlenyomatommal a mobilom. Most az egyszer nem foglalkoztatott a tény, hogy az egyszobás házam mennyire lepukkant egy hely, mert volt más, ami elterelte a figyelmem.

Dominic üzenete: Na, gyerünk. Mondd el, Lucy!

Dominic üzenete: Most megint azt fogod játszani, hogy nem válaszolsz?

Dominic üzenete: Most mi rosszat mondtam?

Dominic üzenete: Elismerem, hogy tegnap egy kicsit talán túlzásba estem, de most semmi durvát nem írtam!

Lucy üzenete: Itt vagyok, csak most értem haza.

Dominic üzenete: Készülj, mert felhívlak.

Alig volt időm elolvasni, már meg is jelent Dominic neve a képernyőn. Rányomtam a zöld ikonra, és a fülemhez emeltem.

– Mit szeretnél? – kérdeztem mogorván, mert még egy kicsit ziháltam a sietségtől.

– Választ a kérdésemre. Kit kerestél, ha nem engem? Nem gondolnám, hogy bárki mást is ismernél a csapatból rajtam kívül.

– Igazából még téged se ismerlek – motyogtam elhúzott szájjal.

– Hát akkor gyere el velem holnap kávézni, és beszélgessünk!

Meglepett az ajánlata, olyan hirtelen ért, mint amilyen váratlanul érhette őt az enyém egy héttel ezelőtt. A hátamra fordultam, majd a kopott, ocsmányzöld tapétát kezdtem el tanulmányozni, miközben gondolkodtam.

– Hahó! Itt vagy? – törte meg a csendet a vonal túloldaláról. Egy pillanat alatt feleszméltem. A válasz éppen csak megfogalmazódott bennem.

– Itt vagyok. És nem nagyon akarom húzni az idődet, Dom. Neked is biztos van jobb dolgod, és én is tudok keresni magamnak más elfoglaltságot – magyaráztam kedvtelenül.

– Tudod, mit súg most a megérzésem? – kérdezte kicsit élesebben, mint korábban.

Próbáltam a torkomban keletkezett gombócot lenyelni, de nem tűnt egyszerű feladatnak.

– Mit?

– Tényleg nem azért voltál ott az edzésünkön, mert rám voltál kíváncsi, hanem mert most már másra fáj a fogad, ugye? Új kiválasztottad van, miután nemet mondtam neked.

Nem tudtam eldönteni, hogy a hangjából a sértettség vagy inkább a megvetés hallatszódott-e ki. Bármi is volt, nem derűről árulkodott. Tényként közölte, mintha biztosra tudná.

– Ha így is lenne, sem lenne hozzá semmi közöd, Dom. Megkerestelek egy kéréssel, de te elutasítottad. Ebből kiindulva nincs közünk egymáshoz, és nem értem, miért érdekel ennyire, mikor te nem akartál ebbe belemenni. Csak nem gondoltad azt, hogy nem fogok mást keresni helyetted?

– Ki az? – Dom kérdése túlságosan is követelőző volt, hogy beérje válasz nélkül.

– Zane – mondtam szemforgatva, bár ő ezt nem láthatta. Tekintetemet a plafonra vezettem, és ajkamba harapva hallgattam, ahogy élesen beszívja a levegőt.

– Zane? Komolyan? A feladónk érdekel? Mégis, hogy esett pont rá a választásod? Nem is a bölcsészettudományi karra jár, hol ismerted meg egyáltalán?

– Most tényleg erről akarsz beszélni? – kérdeztem, miközben homlokomra emeltem a kezem, térdeimet pedig felhúztam.

– Igen! – vágta rá egyből, mire kicsit meglepődtem. Soha senki nem kiabált még így rám, ha a családi civakodásokat leszámítjuk, de nem ijesztett meg, sokkal inkább felbátorított. Az adrenalin átjárta a testem, bizsergést éreztem az ujjaimban, amikkel a telefont fogtam.

Ha ő így beszél velem, akkor én sem fogok finomkodni!

– Az érdekel, hogyan figyeltem fel rá? Jól van, hát akkor tessék! Az utolsó órán Erikáék pont róla beszéltek, és a fülembe jutott, hogy csak alkalmi kapcsolatra tart igényt, vagyis ugyanarra, amire én is, és úgy voltam vele, hogy az elutasításod után ez biztos egy jel. Gondoltam, utánajárok egy kicsit, ezért mentem el az edzésetekre. Nem miattad, Dom, és értékelném, ha a későbbiekben nem kérnél számon mindenért, mert semmi közöd nincs hozzám!

– Uhum… – hümmögte, de mást nem fűzött hozzá. Percekig csak hallgattuk egymás halk lélegzetvételét, mire megtörte a csendet. – Volt egy ajánlatod, és most nekem is van egy a számodra.

– És mi lenne az? – kérdeztem lehunyt szemmel.

Szörnyen fáradt voltam, az aggodalom, amit ez a környék váltott ki belőlem, mindig gyorsan kimerített. Nem viseltem olyan jól a stresszt, mint szerettem volna. Hiába éltem itt már szeptember óta, folyamatosan ott motoszkált bennem a félelem. Vajon mikor törnek be hozzám? Mikor botlok bele egy veszélyes alakba hazafele jövet?

– Holnap elmondom egy kávé mellett. Meghívlak, csak gyere el, és adj egy esélyt, oké?

– Nem, nem oké, Dom. Őszintén, mégis mit akarsz tőlem? Kihátráltál, de mikor más kerül a képbe, vissza akarsz térni? Nem értelek.

– Kihátráltam, igen, mert úgy gondoltam, hogy nem vagy biztos benne. De az, hogy már más kiszemelted van, egyértelművé teszi, hogy tényleg akarod. Szóval benne vagyok. De lenne pár feltételem – közölte, és meg mertem volna rá esküdni, hogy mosolyog magában.

– Mik lennének azok a feltételek? – érdeklődtem gondterhelten.

– Holnap kiderül, szivi.

5. fejezet

Dominic

Nem tudhattam biztosra, hogy Lucy eljön-e a kávézóba, mivel az üzenetemre nem válaszolt, amiben elküldtem neki a helyszínt és az időpontot. Csak leláttamozta, ami kikészített. A türelem kifejezetten az erősségeim közé tartozott, ellenben a bizonytalansággal, ami teljességgel ki tudott akasztani.

Nem azért nem válaszolt, mert még arra se méltat, hogy lekoptasson a történtek után, ezer százalék, hogy nem. Valami közbejöhetett, és elfelejtett írni. Ez lehet az egyetlen logikus magyarázat.

Agyalás helyett inkább elkezdtem készülődni. Egy gyors zuhany és hajmosás után felvettem a fekete ingemet, hogy egy kicsit elegánsabb és figyelemfelkeltőbb megjelenést kölcsönözzön az amúgy megszokott lezser viseletemnek. A vonzó külső sokszor előnyt jelenthet, és mivel nekem feltett szándékomban állt Lucy tekintetét magamra és csakis magamra irányítani, kénytelen voltam mindent elkövetni ennek érdekében.

A biztonság kedvéért még egy kevéske kölnit is magamra locsoltam, arra az esetre, ha nem elégedne meg a külsőmmel.

Legalább az illatom vésődjön az emlékezetébe!

Barna hajamat kócosra szárítottam, így a tincsek ide-oda szálltak, miközben öles léptekkel közeledtem a kávézó irányába. Furcsa izgalom járta át a testem, a szívem szokatlanul hevesen vert, a lábaimat pedig bizonytalanul tettem egymás után.

A macskaköves utca végén megpillantottam a kávézót, az odavezető út alatt viszont a kirakatokat vizslattam, mert nem akartam arra gondolni, hogy egyedül fogok távozni. Ékszerbolttól kezdve könyvesbolton át különféle éttermekig minden volt itt, ami lekötötte a figyelmem.

A kis helyhez megérkezve azonban már nem volt visszaút, így hát leültem a teraszon egy sarokba elhelyezett asztalhoz, hogy folyamatosan figyelhessem a járókelőket. Igaz, hogy még volt legalább negyedóra a megbeszélt időpontig, de nem akartam megkockáztatni, hogy várnia kelljen rám, ha esetleg hamarabb megérkezne.

A francba is, hiszen még abban se lehetek biztos, hogy eljön!

Alig észrevehetően megráztam a fejem, hogy a negatív gondolataimat száműzzem. Hátradőltem a székemen, majd előhúztam a zsebemből a telefonom, és ellenőriztem, hogy érkezett-e üzenetem tőle.

Csalódottan bámultam a képernyőt, amikor tudomásul vettem, hogy Lucy továbbra sem adott magáról életjelet.
Az asztalra csaptam a készüléket, és fújtattam egyet.

Fogalmam se volt, hogy mégis miért jöttem el, hiszen tök egyértelműen közölte velem a hallgatásával, hogy nem kíváncsi sem rám, sem a feltételeimre. Én mégis, valamiért biztosra vettem, hogy ez nem jelent semmit.

Harapdálni kezdtem a számat belülről, a lábaim az asztal alatt úgy rázkódtak, mintha éppen arra várnék, hogy behívjanak vizsgázni. Lenyeltem a bizonytalanságot, és próbáltam nem foglalkozni azzal a ténnyel, hogy felültettem saját magam. Hogy minden bizonnyal hihetetlenül idétlenül nézek ki, itt ülve egyedül, teljesen kinyalva. A vak is láthatta, hogy várok valakire, aki nem fog megjelenni.

Mennyire szánalmas látszatot kelthetek!

Hangos vihogás ütötte meg a fülem, és odakaptam a fejem. A látásom mintha beszűkült volna, csak a terasszal szembeni padon ücsörgő korombeliekre tudtam figyelni. Nagyot nyeltem, mikor észrevettem, hogy a lányok az én irányomba pislogtak. Pont engem néztek, fejüket összedugták és halkan sutyorogtak valamiről, hogy a hangjukat még véletlenül se sodorja felém a gyenge szél. Hosszú barna hajuk félig eltakarta az arcukat, de az több mint egyértelmű volt számomra, hogy rajtam szórakoztak. Szinte biztos voltam benne, hogy azt gondolják, randira jöttem, amiről egyedül fogok távozni.

Tökre megalázó volt a helyzet, egyfelől azért, mert a lányok nem szoktak felültetni, másfelől meg azt szoktam meg, hogy csodálkozva bámulnak, esetleg egy-egy lopott pillantással méregetnek, sejtelmesen mosolyognak, ha találkozik a tekintetem az övékkel, elpirulnak vagy hasonlók. A nevetés nem tartozott az általános reakciók közé, amit a lányokból kiváltottam.

A szám egy pillanat alatt kiszáradt, hiába próbáltam nagyokat nyelni, úgy éreztem, mintha homokot nyeltem volna. Magam elé meredtem, megpróbálva kizárni őket, de nem ment. A szívem egyre erősebben vert a mellkasomban, de nem a jó fajta izgalomtól. A nevető lányok a szerencsétlenségemen gúnyolódtak, amiért egyedül üldögéltem egy kétszemélyes asztalnál.

Combomon pihenő kezeimet ökölbe szorítottam, olyan erősen, hogy még a körmeim is a tenyerembe vájtak. Elengedtem, megráztam őket, és észrevettem a félhold alakú kis bemélyedéseket a bőrömön.

Éreztem, hogy nehezen lélegzem, egyre hevesebben tört rám a légszomj, ami nem volt ismeretlen számomra, de már jó ideje nem éltem át hasonlót. Általában kordában tudtam tartani a hasonló rohamokat, de ma kifejezetten ideges voltam Lucy némasága miatt.

A szék lába csikorgott a kőpadlón, ahogy határozottan hátralöktem, majd felpattantam, és becsörtettem a kávézóba, azon belül is a kis mosdóba. Otthonosan mozogtam itt, nem most jártam erre először, így meg se kellett kérdeznem, hogy merre találom a mellékhelyiséget. Rámarkoltam a pulttól pár méterre álló ajtó kilincsére, és magamra erőltetett higgadtsággal zártam be magam mögött. Hátamat
a falapnak döntöttem, kezeimet térdemre támasztottam, hogy mély levegővételre kényszerítsem magam.

Muszáj volt elvonulnom onnan, hogy rendezni tudjam a gondolataimat.

Nem rajtam nevettek. Mindössze véletlenül pont az irányomba néztek, és valami egészen másról beszélgettek. Semmi közöm nincs hozzájuk. Nem is ismernek. A külsőmmel sincs semmi gond. Nem keltettem szánalmas látszatot!

Szükségem volt néhány percre, hogy a légzésem visszaálljon a normális tempóra. Fogalmam se volt, hogy mennyi időt tölthettem bent, ilyenkor összefolyt az idő, és az egy perc is tíznek tűnt.

Mikor viszont lenyugodva elhagytam a helyiséget, azonnal a szemem elé tárult Lucy alakja. Legalábbis hátulról pontosan úgy nézett ki az a lány, aki a teraszon üldögélt annál az asztalnál, ahol korábban én is helyet foglaltam.

Óvatos és megfontolt léptekkel közeledtem felé, hátha tévedek. Próbáltam meglesni az arcát, mikor is hirtelen hátrafordult, nekem pedig egy hatalmas kő esett le a szívemről.

– Szia! Bocsi, hogy nem válaszoltam, de tönkrement a töltőm, és pont aközben merült le az aksim, hogy a választ írtam. Be kellett ugranom egy boltba újat venni. Sokat késtem? – kérdezte ártatlan, angyali arccal.

Lucy közvetlenségétől azonnal megkönnyebbültem. Éreztem, hogy a mázsás súly szépen lehull a mellkasomról, és ismét fellélegezhettem. Helyet foglaltam vele szemben, miközben alaposan szemügyre vettem.

Mentazöld alapon fehér virágmintás ruhát választott a mai találkozónkra, amitől csak még szűziesebbnek hatott. Sejtettem, hogy nem köldökig érő kivágással fog megjelenni magas sarkúval párosítva, mert nem olyan a stílusa.
Az elmúlt napokban többször felfigyeltem rá az egyetemen, és mindig olyan ruhát vett fel, ami mindent takart.

– Nincs semmi baj, nem késtél. Én jöttem egy kicsit hamarabb – válaszoltam, miközben ügyeltem arra, hogy a járókelőknek hátat fordítsak, és csakis Lucyre összpontosítsak.

– Szóval biztos voltál benne, hogy jönni fogok – jelentette ki, mintsem kérdezte, sejtelmes mosollyal az arcán.

– Nem. Nem voltam biztos benne, de reménykedtem
– biccentettem.

– És miattam öltöztél így ki? Csak nem a kedvemben akartál járni? – kérdezte, a tekintete pedig a mellkasomra vándorolt. A felső két gombot sose gomboltam be, mert így sokkal lazább látványt nyújtottam, és nagy örömömre, úgy tűnt, ez Lucynek is bejött. Az elegáns öltözékkel nem azt akartam kihangsúlyozni, hogy karót nyelt vagyok, mert a legkevésbé sem tartottam magam annak.

– Ezt én is kérdezhetném tőled. Az egyetemen eddig csak bő pólókban és farmerban láttalak. Azt ne mondd, hogy a napsütés adott némi bátorságot a szoknyához, és nem én hoztam meg a kedved hozzá – kacérkodtam vele, miközben elé toltam az itallapot. Mielőtt válaszolt volna, lapozgatni kezdte a kínálatot.

– Is-is. Meg kell adni a módját a tárgyalásnak, nem igaz? – kérdezte egy féloldalas mosoly kíséretében, majd lehajtotta a fejét, és tovább tanulmányozta a kávékülönlegességeket.

Édes istenem, az a tekintet!

– Tényleg tárgyalásnak nevezted a baráti találkozónkat? – nevettem fel hitetlenkedve. Rosszul hallottam, vagy ez a lány tényleg ennyire komolyan vette az ajánlatok és feltételek átbeszélését?

– Pontosan – bólintott, majd felnézett rám, ujjával pedig rábökött egy neki tetsző kávéra.

– Mit választottál? – kérdeztem, és próbáltam fejjel lefelé elolvasni.

– Tejeskávéhoz lenne kedvem – mondta, majd készült volna felállni, de én felkiáltottam.

– Állj meg, mégis mit csinálsz? Hova mész? – kérdeztem megrémülve. Nem gondolkodtam, a pánik, hogy talán mégis elmegy, pillanatok alatt öntötte el az agyam.

– A pulthoz, kikérni az italt és fizetni. Mégis mit gondoltál, hogy faképnél hagylak? – kérdezte értetlenül, miközben visszaült.

– Mondtam, hogy meghívlak, szivi. Mindjárt jövök
– néztem rá megkönnyebbült mosollyal, majd felpattantam, és besétáltam a fedett helyiségbe. Leadtam a rendelésünket, Lucynek a tejeskávét kértem, magamnak egy feketét, majd megvártam, hogy elkészüljenek, hogy már az éltető folyadékkal térjek vissza a kint várakozó lányhoz.

Mert utána nem akartam, hogy bármelyik felszolgáló is megzavarja a beszélgetésünket.

6. fejezet

Lucy

Amíg vártam, hogy Dom visszajöjjön, volt időm felidézni a látottakat. Nem tudom, hogy a szemem csalt-e, mikor a semmiből idegesen felpattant, és besietett az ajtón, vagy tényleg felzaklatta valami. Viszonylag messze voltam tőle, de onnan is láttam, hogy nyugtalan. Gyorsan szedte a lábát, határozott léptekkel ment be. Elsőre úgy nézett ki, mintha valami elől menekült volna.

Talán azért volt nyugtalan, amiért nem válaszoltam neki, és azt hitte, nem is jövök el.

Azonnal lelkiismeret-furdalás kezdett el kínozni. Ötletem se volt, hogy miképp jelezhettem volna felé, hogy itt leszek, és nem hagyom ki a kávézást, de úgy éreztem, hogy nem tettem meg mindent az ügy érdekében. Talán az fordulhatott meg a fejében, hogy átverem és elhitetem vele, hogy nem vagyok nyitott az ajánlatára?

Ezt azonnal száműztem a gondolataimból, hiszen elég egyértelműen adtam a tudtára, hogy ő az első jelöltem, ebből adódóan pedig nem láttam logikusnak, hogy megkérdőjelezze a szándékaimat. De akkor vajon mi késztette olyan heves távozásra?

Dom visszatérése zökkentett ki a merengésemből. Elém helyezte a bögre kávét, aminek tetején finom tejszínhab úszkált. Illedelmesen megköszöntem, majd megvártam, hogy ő is helyet foglaljon, és csak utána kortyoltam bele a hideg folyadékba. Éreztem a halovány, keserű ízét a kávénak, amit a tej szerencsére többnyire elnyomott. Ittam már finomabbat. Nem fintorogtam, de ennél egy kicsit édesebben szerettem, ebből pedig érezhetően kifelejtették a cukrot.

– Szóval, akkor térjünk a tárgyra – adta meg a kezdőlöketet Dominic, ahogy letette a csészéjét. Arca komorrá vált, és nyoma sem volt a korábban megszokottá vált, vagy talán csak megjátszott jókedvének. – Mik is voltak a te szabályaid? Idézzük fel őket, hogy tiszta legyen – kért, mire bólintottam, majd az ujjamon számolva sorolni kezdtem őket.

– A legfontosabb: nem kezdünk el egymás iránt érezni semmit. Aztán nem beszélünk senkinek sem a viszonyunkról, mert nem akarok pletykákat és árgus tekinteteket a hátamon. Te is biztos tudod, hogy Erikáról hogy beszélnek, mikor nincs ott. Igaz, hogy nem hívom fel úgy magamra a figyelmet, mint ő, de sose lehet tudni, hogy min akarnak a többiek csámcsogni – mondtam, majd némi szünet után folytattam. – Nem töltünk több időt egymással a kelleténél. Aztán egyikünk se alszik a másiknál, hanem hazamegy, amint vége a… dolognak. És nincs féltékenykedés se, mert ez nem egy kapcsolat. Hmm… – gondolkodtam az államat ütögetve szabad kezemmel, közben oldalasan az ég felé emeltem a tekintetem. – Ja igen! – kiáltottam fel hirtelen, mikor eszembe jutott egy szintén fontos feltétel, amit majdnem kihagytam. – Minden esetben védekezünk. Azt hiszem, ennyi volt az összes – vettem halkabbra a hangom, felvéve vele a szemkontaktust.

Zöld szeme olyan mélyen fúródott az enyémbe, hogy egy kicsit zavarba jöttem, így inkább lepillantottam az előttem heverő bögrére, ujjammal rámarkoltam a fülére, másik kezemmel pedig támaszt adtam a kerámiának, majd a számhoz emeltem, és beleszürcsöltem.

– Hmm… rendben – bólintott Dom, de nem lágyult el a tekintete. Rögtön azt feltételeztem ennek láttán, hogy esetleg nem ért egyet bizonyos kikötéseimmel.

– Te mit szeretnél? Mit tartasz fontosnak? – érdeklődtem. Míg vártam a válaszára, újabbat kortyoltam a bögréből.

– Először is, az őszinteséget mindennél többre becsülöm, szóval mondd el, kérlek, hogy mi a pontos okod, amiért ilyesfajta… megoldásra vetemedtél. Miért döntöttél így?
– tudakolta, és oldalra billentett fejjel tanulmányozni kezdte az arcom.

Letettem a bögrét, a kezeimet leejtettem az ölembe, és lesütött szemmel sóhajtottam egy nagyot. Kellett pár másodperc, hogy bátorságot gyűjtsek.

Erre a kérdésére nem számítottam. Többet beszélni róla, mint amennyit elmondtam neki… túl személyesnek érződött. De nem akartam hazudni, kiérdemelte, hogy tudja a miérteket, így hát belekezdtem, bármennyire is nehéz és kényelmetlen volt.

– Úgy érzem, hogy lemaradok – nyögtem ki. Az ujjaimat kezdtem tördelni, és még véletlenül se néztem rá a velem szemben ülő srácra. Képtelen voltam kiverni a fejemből, hogy milyen rosszulesett, mikor mindenki körülöttem lassan elkezdte élni az életét, randizgatott és vad éjszakákba keveredett, míg én esetlenül vártam, hogy a mellkasomban valaki felgyújtsa a lángot. Nem azt mondom, hogy irigy voltam rájuk, csupán úgy éreztem, hogy valami baj van velem, amiért nem tudok szerelmes lenni.

Gimiben pár sráccal néha beszéltem a folyosón, nagy ritkán találkoztam is velük, de egyikbe se estem bele. Párkapcsolat nélkül pedig nehéz megélni olyan dolgokat, amikhez partner kell. Ezért akartam egy olyan viszonyt, ami csakis a testiségekre fókuszál, hogy én is szerezhessek némi tapasztalatot.

– Mégis miről maradsz le? – csendült a hangja kicsit élesebben. Valódi értetlenséget véltem felfedezni a szavai mögött.

Utáltam erről beszélni, túl sebezhetőnek és védtelennek éreztem magam vele szemben, hiszen itt kávézott velem egy olyan srác, aki valószínűleg sose egyezett volna bele az ajánlatomba, ha nem egy közvetlen ismerőse lett volna a második jelöltem. Talán a versenyszellem, talán valami hátsó szándék vezérelte ismét az utamba, de biztos nem azért volt itt velem, mert az esete lennék, mert akkor gondolkodás nélkül bele kellett volna egyeznie az ajánlatomba elsőre.

– Lucy? Miről maradsz le? – kérdezte, és látszódott az arcán, hogy tiszta homály neki a jelenlegi szituáció.

– Lemaradok a többiektől. Mindenki a környezetemben és azon túl is csak arról beszél, hogy mennyire jó valakivel lefeküdni. Mást sem hallok Erikáéktól az órák előtt, hogy ki kivel töltötte az éjszakáját. Úgy érzem, hogy nem haladok a korosztályommal – sóhajtottam reszketegen, majd ajkamba haraptam, hogy ne lássa a remegést. Szégyelltem ezt bevallani.

Dom mintha az örökkévalóságig összeráncolt szemöldökkel bámult volna rám. Nem szólt semmit, ami sokkal kínosabbá tette a helyzetet, mint amit könnyűszerrel el tudtam volna viselni, így hát elszakítottam a tekintetem róla, és az előttem lévő fekete kerámiát kezdtem nézegetni.

Dom azonban nem sokra rá megköszörülte a torkát, tekintetét ő is lesütötte, és a csészéjéért nyúlt, de nem emelte a szájához, és itta ki a maradékot. Csak megérintette, mintha kapaszkodóra lett volna szüksége a felhozott téma után.

– Köszönöm, hogy őszinte voltál, nagyra értékelem! Viszont szeretném, ha tudnád, hogy a társadalmi nyomás miatt nem kellene olyanba keverned magad, amit később biztosan megbánnál. Gondold át…

– Több mint egy hónapja ezen gondolkodom, szerintem adtam magamnak elég időt! – csattantam fel. Pontosan úgy éreztem magam, mintha most téptük volna le a ragtapaszt egy lassan, de folyamatosan sajgó sebről, amit mintha Dom ennek tetejébe még meg is nyomna. Nem akartam, hogy lebeszéljen. Semmivel se tudott volna eltántorítani. Bármit képes lettem volna megtenni azért, hogy ne érezzem magam különcnek és nemkívánatosnak.

Én csak egy átlagos egyetemista életére vágytam! Komolyabb tapasztalatokat és földöntúli érzéseket akartam átélni. Megtudni, hogy milyen mikor valaki vágyik rám.

Dom megdörzsölte az állát, majd így szólt:

– Oké, rendben. Akkor térjünk rá az én részemre. Egy bizonyos szintű bizalom nélkül nem fogok veled lefeküdni. Tudom, arra számítottál, hogy a pasikat nem érdekli az ilyesmi, de ha hosszú távon szeretnéd ezt az alkalmi kapcsolatot, és nem csak pár napig, akkor én igényt tartok rá, hogy jobban megismerjelek. Amíg pedig ebben a fázisban vagyunk és várunk, addig tudok mutatni pár amolyan bevezetésfélét, hogy tudd, mire számíthatsz a későbbiekben. De ezt is csak egy kicsit később. Ma este biztos nem. Tartunk egy kis felkészülési időt.