AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Forró mezők

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Forró mezők

Tartalom

Móricz Zsigmond

Forró mezők

1

2

3

4

5

6

7

8

9

1

Perzselt a meleg. Még alkonyatkor is. Semmi levegő.

A piac olyan volt, mint egy sivatag, a gömbakácok levelei össze voltak zsugorodva s porral fedve. Minden porba volt temetve, az út, a háztetők, az ablakok, az emberek, minden poros volt, még az ég is.

A Hungária-hotel nyitott ablakaival tüdővészesen lihegve nézett le a piacra. Előtte az ország legrosszabb Kossuth-szobra, vastagon, rövid lábakon s portól szürke mentéjében úgy áll, mint a polgármester hajdúja, aki dobolni akar, de előbb még felemeli a kezét, hogy letörölje a homlokáról az izzadságot.

A terraszon a márványasztalok vastag porréteggel voltak letakarva, s a por egyre szitált, a vastag, zsíros levegő forrón jött, s hozta a lágy port.

Két fiatalúr ült a sarokasztalnál, a muskátlikorlát alatt. Csillogó, friss víz mozgott előttük. A pincér ebben a percben tette le; csak ez csillogott e pillanatban ebben az egész világban s még mozgott a felszíne a szürke nikkeltálcán, a vastag falú pohárban. A pincér betegen fújt a levegőbe, megtörülte homlokát, s visszament, be a kasszához, ahol néhány öreg kigombolt ingnyakkal, izzadva beszélte meg a Krajzler sikkasztásának legújabb híreit. Vajjon kijutott-e Amerikába?

Most a hotel előtt fess falusi bricska állott meg.

Az egyik fiatalember meglökte a másikat:

- Pista!... - és óvatosan intett oda: - Nézd! Laci!...

Ez is látta, ki van a kocsin, sőt mereven nézte, mint a vadász a hirtelen feltűnt vadat. De óvatosan, lesből.

A kocsison fehér csíkos szürke vászonruha volt, fején fehérre porozódott fekete strucctollas kalap. Lila hajtókája volt, még a bajsza is fehér volt a portól, s közönyösen nézett a lovaira. A gazdája ahhoz képest még fiatal férfi, feltűnő higgadtan mozdult, lustán állott fel s szállott ki a kocsiból, oly hallatlan nemtörődömséggel, mintha a lábainak s kezeinek maguktól kellene elvégezni az ő úri kiszolgálását. Úgy lépett ki abból a kocsiból, mintha inasok fognák a hóna alatt, s őneki azt se kellene tudni, hova lépjen, gondoskodnak arról: a cipők s a kesztyűk. Csak az angol clownok tudják ezt: súlytalanná tenni a testet a mozgás közben. Óriási erő kell hozzá. Vagy nyíri elegáncia.

Valamit mondott a kocsisnak, rá se nézve, s a legnagyobb csoda, hogy az megértette s mindjárt közölte a lovaival s azok megindították a kocsit.

- S Vilma? - mondta a fiatalabb úr. - Baba?

De a másik meg se moccant, csak nézett mereven a vadra. A terrasz korlátja takarta. Kicsit fel is emelkedett s utána lesett, hogy a hotel kapuján bemegy-e?

- Mért nem száll a sógorához? - kérdezte újra a másik... Aztán hozzátette: - Hány kilométer ide Opora?

De a barátja csak nézett, a melle dagadt, s emelkedett, a válla feszült.

- Van harmincöt - kotyogott a szőke, kövérkés fiatalember tovább. - Csodálom Avaryt, hogy a lovait nem sajnálja... Biztosan lekéste a délutáni vonatot.

Most megszólalt a másik fiatalember s szép, kemény, barna arca olyan volt, mint a bronz.

- Laji, gyere csak.

- Hova?

- Ne kérdezd.

- Fizetni! - szólt Laji, pincér után.

- Majd - s intett, hogy most nincs ideje. - Eredj haza, hozd a puskádat, de egy perc alatt.

- Puskát!

- Igen.

- Mire?

- Cserkészni. Kölcsönadod. Kimegyek a Sóstóra. Hozd a Pávához.

A másik meghökkenve nézett rá, szeretett volna kibúvót keresni, de nem talált, vagy nem mert, s már mentek is. Átvágtak a piacon, a túlsó oldalon, a városháza előtt állottak a bérautók, Baltazár Pista kiválasztott már messziről egyet s odalépett hozzá.

- Szabad maga most?

- Igen - ugrott a sofőr.

- Vegyen benzint.

- Vidékre?

- Vegyen benzint s álljon meg a Páva előtt, de nagyon gyorsan, rögtön jövünk.

A sofőr jól megnézte s felismerte a fiatalurakat, egyik Ring, a villanytelepen segédmérnök, a kisebb, szőke, a másik, a magasabb, fekete úr, valami megyei úr, Baltazár. Rögtön kurblizott s ment a benzinkúthoz, amely a park sarkában állott a piacon.

A fiatalemberek elváltak, kézfogás nélkül. Gyorsan. Izgatottan.

- Hova, hova, Pista? - kiáltott egy üde lányhang.

A magasabb fiatalember még annyit mondott, hogy: gyorsan, akkor odafordult s megemelte a kalapját. Nagyon elegánsan. Karcsún.

- Vacsorázni, csókolom a kezeit.

- Ne mondja, hol?

- Itt a Hungáriában.

- Autóval?

- Ja. Az nem nekem kell, Sándor bácsi bent van s nem akar vonattal menni.

- Hova?

- Hát haza.

- Nahát, Pista, maga úgy tud hazudni, mintha könyvből olvasná - s a szép lány hangosan kacagott. - Sándor bácsi nálunk van, s nem is akar máma hazamenni.

- Milyen Sándor bácsi?

- Pétery Sándor.

- Ja, hát én nem róla beszélek. Azt hiszem, ő nem ülne autóba a nagy világért, ha ráadásul adnák a Kossuth-szobrot se.

- Hát kiről?

- Hahá, most már nem fogom megmondani, mert maga mindent tudni akar. Voltak kint teniszezni?

- Voltunk, maga miért nem jött?

- Dolgom volt, de holnap ott leszek.

- Biztos?

- Határozottan.

Evvel kezet nyújtott, és megszorította a lány ujjait, az ujjainak a végét, a kis kesztyűujjakat, és sokat jelentő pillantással elbúcsúzott.

A lány szerette volna azt mondani, hogy: "kísérjen el"; de nem akarta kitenni magát egy visszautasításnak, s mosolyogva, kecses főbólintással eleresztette.

Ő pedig bement a városháza mellett a posta felé.

A lány még utána nézett, mintha valamit akart volna mondani neki, de látta, hogy mekkora léptekkel megy, s nevetett.

- Kezit csókolom Mariska!

Fiatalember nagy kalapemeléssel állt mögötte.

- Maga is úgy siet, Vétek Pali?

- Hogy?

- Baltazár Pista autót rendelt s elfutott.

- Autót? Ne mondja!

- Komolyan.

- S hova futott?

- Haza. Biztosan átöltözik. Nézze azt az autót, most van a benzinkútnál.

- Aha. Ezt ismerem, ezt a gépet. Új. Elegáns. Autóban legelegánsabb a vadgalambszürke, csak nagyon kényes.

- Szeretném tudni, hogy hova megy.

- Majd megkérdem tőle s megmondom.

- De ne felejtse el.

- Mit képzel? S maga hova megy?

- Csak ide megyek egy boltba.

- Szabad megvárni?

- Na.

- Hazakísérhetem? Mert ingyen nem várok.

- Jó.

- Soká kell várni?

- Siet?

- Persze, hogy sietek. Megyek a törzsasztalhoz, ott valaki biztosan tudja, hogy Pista hova megy.

- No, várjon.

Evvel a lány bement a kézimunkaüzletbe, s a fiatalúr ottmaradt, s míg várt, a Kossuth-szobrot erősen figyelmére méltatta. Bólintott. Igaza van Rákosi Jenőnek.

A törzsasztal a Hungária udvarán, a bal sarokban a hosszú asztal. Lugasszerű, zöld kerítéssel van körülvéve. Ez egy szent asztal, ahova mindenkinek tilos a belépés, aki nem tartozik a megyéhez.

A hotel udvara zöld asztalokkal van tele, abrosszal csak a fal körüli asztalok vannak letakarva, mert kevés a vendég, s akik bejönnek, azok mind irigykedve néznek a törzsasztal felé, ahol mindig van társaság, de megközelíthetetlen társaság. A megye urai. Vidéki nagybirtokosok, s csupa olyan úr, akinek nekszusa van hozzájuk.

Most még kevesen ülnek az asztalnál, de mint az óra pontosan érkeznek a törzsvendégek. Idősebb urak kevesen, inkább fiatalok, a megyei aljegyzők, s szolgabírák, ide köt ki a képviselő, ha itthon van, egy-két nyugdíjas bácsi, a volt alispánok közül.

E percben érkezik Ábris bácsi, ahogy szokott, egyenesen, magasan, kissé hajlottan, nyolcvankét évével, mint egy sastépte öreg harcos, rózsaszínűen s kedélyesen. Ő ül az asztalfőn. Mindenkinek megvan a maga helye. Így ülnek szórványosan a fiatalok, s tiszteletteljes kedélyességgel köszöntik az öregurat. Mindig van egy-egy ifjú, aki siet a kabátot, kalapot elvenni, bár Ábris bácsi ezt nem tűri, ő maga akasztja fel a hajlított fogú fogasra. Nem olyan öreg ő még, hogy neki segítség kelljen.

- No, gyerekek, mi újság? - dúdolja.

Megindulnak a friss hírek.

Kik voltak a teniszplaccon, s kik hiányoztak, s aki hiányzott, mért hiányzott, hol volt és mit csinált.

- Mit parancsol, nagyságos úr? - jön a pincér kis fehér vászonkabátkában.

- Egy kis hűs szelet.

- Tessék kiválasztani az étlapról.

- Som viccel - nevetnek az urak.

- Gyerekek, itt van Laci.

- Milyen Laci? - kérdi Ábris bácsi, s a pohár sört vizsgálja.

- Avary.

- Avary? Hogy jött be?

- Kocsin, Ábris bácsi, kocsin.

- Ne beszéljetek már, kocsin?

- Komolyan.

- Ez egy úri ember. Negligálja a vonatot.

- Okosan teszi.

- Hol van?

- Szobát nyittatott, s felment mosdani, találkoztam vele az előcsarnokban, mingyárt lejön.

- Nem sajnálta a lovait?

- Laci?... Az nem sajnálja.

- Jó lovai vannak.

- Jók. De drága is neki.

- Egyedül jött?

- Egyedül.

- Szóval, Baba otthon van.

- Biztosan.

- Érdekes.

- Mi az érdekes?

Nevetnek. Minden szóra.

- Hol van Baltazár Pista?

- Délután láttam a kávéházban.

- Kávéházban?

- Fagylaltot evett.

- Fagylaltot?

- Milyen fagylaltot?

- Valami rózsaszínűt.

- Rózsaszínűnek látja az életet.

- Lehet.

- Neki lehet.

- Baba milyen fagylaltot szeret?

- Sárgát.

- Mért sárgát?

- Neki az a kedvenc színe.

- Sárga? az az irigység színe!

- Kedveli az irigyeit.

- Akkor sokat kedvel.

Nevettek.

- Szép asszonynak mindenki irigye.

Felgyújtották a csillárokat.

- Mindjárt lesz lepke.

- Éjjeli.

- Nem, még csak esti lepkék.

- Pillék? Kedvelem. Sörben zamatos.

Így csevegnek a fiatalemberek, csiklandozik a vérükből az egészség, a jókedv, a jó vér, a jól elhelyezettek - kis fizetés, nagy rang - boldog kedvessége.

- Nézd, már jön is.

A hátsó ajtón jött be Avary, lezser mozdulataival. Csak leült Ábris bácsi mellett, alig köszönve, mintha mindig itt volna.

- Szervusz.

- Szervusz.

- Bejöttél, Lacikám?

- Be.

- Hogy?

- Kocsin.

- Kocsin? Mért?

- Nem szeretem a vonatot.

- Büdös is, nyáron nagyon büdös.

- Barátom, a vonat nyáron olyan, mint a jól befűtött kemence - szólt az árvaszéki.

- Bacilusraktár.

- De kocsin se lehet kellemes ebben a porban.

Ebben a percben nagy vidámsággal jön be Vétek Pali, az a fiatalember, aki hazakísérte Makláry Mariskát, a kislányt az utcán, s aztán sietve jött.

- Micsoda egy erkölcstelen ember ez a Pista! - mondja, ahogy leül.

- Mért?

- Valamiben sántikál.

- Hogy-hogy?

- Autót bérelt.

- Autót?!

- De igen. Mariska rajtakapta, s letagadta.

- Mit?

- Autót vett fel, s elküldte a benzinkúthoz.

Az egész asztal összehajlott.

Csak a vendég, Avary, ült szótlan, s a pohár sörrel volt elfoglalva, amelyet a rendes szokás szerint megvizsgált, aztán egy hajtásra kiitta.

- Talán vadászni megy.

- Cserkészni.

Vétek Pali ebben a percben látta meg Avaryt, aki szúrós szemmel nézett rá, amint a sört kiitta, s a poharat letette.

- Alázatos szolgája, Laci bátyám - mondta neki kissé megzavarodva.

Avary nem szólt.

- Hogy van a nagyságos asszony? - kérdezte minden átmenet nélkül.

Avary fakón s alig észrevehetően legörbített ajakkal nézett rá, mire ő dadogni kezdett:

- Bocsánat; ha szabad érdeklődni...

Avary mereven nézte.

- Semmi rosszat nem akartam mondani - szólt a fiatalember, egyre jobban belezavarodva.

- S mi közöd van az én dolgaimhoz? - kérdezte Avary kellemetlen éles hangon.

- Pardon.

Tovább egy szó sem volt. Az egész asztalnál csönd lett.

A pincér újra megjelent, a fiatalúr egész halkan megrendelte nála a vacsoráját. Míg a pincérrel tanácskozott s alaposan megbeszélte, hogy a sertéssülthöz, kismenűben kovászos uborkát kér, de hámozva s jegelve, folyton magán érezte az Avary pillantását, amitől lúdbőrözött a háta, mintha a golyót érezné máris a nemesebb belső részeiben.

Egy üde fiatal fiú jött s szó nélkül, meghajlással sorra köszönt a társaság minden tagjának. Ez végre felvillanyozta őket.

- Holnap mégy a vizsgára?

- Igen.

- Az éjjeli vonattal?

- Igen.

- Szóval huszonnégy óra múlva egy doktorral gazdagabb lesz a megye.

- Igen.

Ezen nevettek. Aztán tovább diskuráltak. Mindnyájan ettek, Avary is evett. Őzbaksültet evett, áfonyával s megivott hozzá egy fél liter vörös bort. De miatta igen nyomott s hangulattalan maradt a társaság. Igyekeztek egészen közönyös dolgokról beszélni, de megkönnyebbülés volt, mikor Avary felállott s szó nélkül, s kalap nélkül kiment az udvarból, ugyanazon az ajtón, amelyiken bejött, a hotelszobák folyosójára.

Mikor elment, kevés csönd után megszólalt az egyik úr.

- A tanfelügyelő mondta, hogy mikor Konstantinápolyban volt, egy török főember volt a kalauza. Egészen rendes, modern gondolkozású úriember volt, mindent megmutogatott, az volt mellé kirendelve, mert valami tanulmányi úton volt, a kultuszminisztérium megbízásából. De mikor este azt kérdezte a töröktől, hogy: "és a kedves családja?... őnagysága, a felesége?" akkor a török hirtelen egészen átalakult és azt mondta: "Mi köze önnek az én nemi életemhez?..."

Halkan nevettek.

- Hát neki a házasság nemiüzem.

- S a feleség az üzemtitok.

Finoman nevettek. Összesúgtak.

- Hogy mondta Laci: "Mi közöd van..." Nem emlékszem, mihez?

- Az én ügyeimhez.

- Nem. Jobbat mondott.

- Az én dolgaimhoz. Azt mondta.

- Tényleg.

- Neki Vilma "az ő dolga"?

Nagyon nevettek.

- Mindenesetre jó kis dolog.

- Édes kis portéka.

- Ha Pista...

Újra nevettek.

- Nagyon gyanús nekem ez az autóügy...

Az ajtó felé lestek, ijedten, nem jött-e vissza hirtelen Avary.

Vétek Pali mindenesetre, alighogy bekapta a kismenűt, már távozott.

- Szeavasz, szeavasz, szeavasz, kérlek alássan, Ábris bátyám.

Hosszú csönd után a két úr összehajolt.

- Nem volt az ujján a zöldköves gyűrű?

A másik hallgatott akkor:

- Penészleghy Lenke kezén láttam a juniálison olyat.

- Á, összekeverted, az futballgyűrű volt.

Vacsora után újabb asztaltársak jöttek, akik otthon végezték el a táplálkozást, csak ejtőzni kívánkoztak egy kicsit a társaságban.

Némelyek sört, mások bort rendeltek, kis mennyiségben, mert csak a sok beszéd volt az éjszaka célja.

Most az asztalon az Ábris bácsi hallgatása mellett Sipos Lekszi, a központi szolgabíró vitte a helyettes törzsfőnöki szerepet. Kedves fiú volt, piros arcú, könnyen nevető s ügyes viccelő. S azt hiszi, hogy mindig neki kell a szót vinni.

Nagy örömmel üdvözölték Várberky Imrét, a második járás főszolgabíróját, aki úgy közeledett az éjszakában, mint egy tengeri hajó.

- Szervusz Imre! - rajongták körül.

- Szervusztok - legyintett kedvesen, kövéren a főbíró s senkivel kezet nem fogott, hanem sietve leereszkedett a legelső szabad székre.

- Megfogytál, Imrécske - szólt Lekszi, az óriást becézve.

- Kicsit.

- Mennyit?

- Negyvenhatot.

- Ne beszélj már; negyvenhat kilót?

- Igen.

- Nahát, az már szép!...

Harsányan s hangosan nevettek. Meg se látszott rajta.

- Mennyi vagy most?

- Százhetvenhat.

- Gyermeksúly.

Nem is látszott abnormisnak a kövér óriás, feje nem is volt feltűnően nagy, inkább derékban tudott elszélesedni. Egymásnak ismételték el, hogy milyen karszéket csináltatott otthon magának, s hány collos vaspántokkal van a szék megerősítve.

- De nem az - mesélte, kicsit asztmásan, a vidám terebély, akinek megvolt az a drága jó humora, hogy ő maga csinálta a legtöbb tréfát a kövérségéből, amelyet nemcsak nem szégyellt, hanem büszke volt rá -, hanem az, hogy mikor megérkeztem a Nyugatira, mire kiballagtam az udvarra, autó sehol. Csak egy árva konflis szerénykedett. Mondom: "Barátom, üljön csak alám."

Hatalmas nevetés tört ki. Szájról-szájra adták a szót, hogy: "Üljön csak alám!" Nagyon jó.

- Hát aztán odatörlészkedett. Megfogom a kocsit, s rálépek a hágcsójára, felbillen. Nézem az ülést. Én ebbe nem tudok beleilleszkedni. Mi az ördögöt csináljak? Mondom a kocsisnak, hogy felülök mellé az első ülésre. Mert láttam, a térdem nem fér el benn a kocsikában. Felmegyek nagy egyensúlyozó művészettel, s ráülök mellette a bakra, úgy hogy a félsonkám a lámpán volt...

Nem lehetett beszélni a kacagástól. "Félsonka a lámpán", "félsonka a lámpán" - ismételték el a fiatalok, s nyúlva volt mindenki.

- Hát akkor reccs!... Letörött a lámpa...

S ezt olyan szenvtelen, csöndes hangon, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna. Kellemes barna arcán alig egy kis mosoly. Felemeli a nagy kriglit s mindenki várta, hogy le fog zuhogni a sör, de csak keveset ivott, akkor leszopta kis barna bajuszáról a habot s folytatta:

- Ilyen kalandokban volt részem operáció előtt. Persze, mikor kijöttem a klinikáról, egész abnormálisan normális pasas lett belőlem.

- Abnormálisan normális... - mondogatták az asztal körül.

Most egy szokatlan vendég jött, a telekkönyvvezető, száraz, szúrós szemű furcsa ember, erdélyi menekült.

- Nini, Vihorlát - kiáltottak fel -, honnan jön ily késő éjszaka, Vihorlát úr?

- Kiszálláson voltam - szólt az furcsa, zörgő-csöndesen -, s hogy nincs itthon a család, azért kell valamit enni.

- Egy kicsit - szólt csintalanul Lekszi.

- Egy kicsit. Nem is sokat, mert teleetettek odakinn. De hát nem volt kedvem lefeküdni; hát Soma, mit lehetne enni?

- Egy kicsit - hangzott a Lekszi ugrató szava.

- Egy kicsit, persze.

S hozzáfogott tanulmányozni az étlapot. A cvikkerjét is feltette hozzá, aztán a papírt eltartva magától, a cvikker mögött nézett körül.

- Milyen kalandom volt. Hallatlan, micsoda gazemberek ezek a sofőrök.

- Halljuk, halljuk!

- Kérlek alássan, barátocskám - mondta csöndes, aprólékos módján a telekkönyvvezető -, a Gedeon barátunk autóján voltam...

- Aha.

- S rákerültünk Badakony mellett arra az új kövezett útra. Hát én nem tudtam, hogy ott most kövezik az utat.

- Aha, a gróf erdeje mellett. Jó.

- Hát kérlek, homok az az út, s a sofőr se tudta, hogy kövezik és a szélén akart menni, nem tudott azokon a lerakott nagy köveken menni s egyszer csak lecsúsztunk az árokba.

Nevetés.

- Aha - mondta Lekszi fokozott figyelemmel.

- Borzasztó nagy baj volt. Barátocskám, egy jó fél órát vagy háromnegyed órát eltöltöttünk, míg ki tudott valahogy kecmeregni belőle.

- Aha.

- De még emelni is kellett az autót. Fene nehéz egy ilyen autó.

- Aha.

- Nem is tudom, nem emeltem-e meg magamat.

- Borzasztó! Ilyen kaland!

Ekkor a főkapitány jött. Szokott így éjfél felé benézni, mikor hazamegy inspekcióból.

Fekete bajsza villogott, mint a kitűzött szurony, férfias arca fénylett a villanyfényben. Olyan volt, mint egy főkapitány.

- Szervusz, szervusz, főkapitány úr - üdvözölték jobbról-balról; nagyon népszerű ember volt, bár a vicceiben mindig volt valami sértő, lenéző. De nagyon tudott tekintélyt tartani.

- Szervusztok - mondta a főkapitány, s megoldotta a kardszíját, s felakasztotta a fogasra. Ő maga pedig betelepedett a helyére Ábris bácsi mellé belül. Ővele kezet is fogott:

- Hogy vagy, Ábris bátyám?

- No.

- Hálistennek!... Mi újság, gyerekek?

- Nagy újság van, Vihorlát úr Badakonynál autódefektet kapott a köves úton, emiatt kénytelen kis nyúlgerincet fogyasztani.

A főkapitány hátravetette a fejét, s kakas módon nevetett.

- Badakonynál?

- Igen - mondta Vihorlát rendíthetetlen komolysággal -, kérlek alássan, most építik az utat, s akkora kövekkel van kirakva az út, kérlek, mit mondjak, mint egy-egy söröshordó. Arra jön, még csak ezután a zúzott kő. Azon már el fog tudni menni az autó, de ezen nem.

- De poros vagy, főkapitány úr - mondta egy friss hang.

A főkapitány mosolygott s nem szólt. Lelegyintett a válláról egypár porszemet, mintha azzal minden rendben volna.

- Így jár, aki asszony után jár - mondta igen komolyan Lekszi.

A főkapitány ezen is csak nevetett. Csak nem fogja igazolni magát; mindennap porban fürdik... itt az ember...

- Sört, méltóságos úr? - kérdezte Soma, a pincér.

- Mit kérdezi azt maga mindig - szólt Lekszi. - Sört a méltóságos úrnak, de vágottat... Som!... - s mint egy színész játszotta meg. - Habot le, színig sör...

A főkapitány kedélyesen nevetett.

- Tudja ő azt már; hát még mi újság?

- Itt van Laci.

A főkapitány maga elé tette a két kezét, s előbbre hajlott.

- Milyen Laci?

- Avary.

A főkapitány mosolygott, de csak ült s támaszkodott s nem szólt.

- Kocsin jött be - mondta a központi főszolgabíró -, ez is csak tőle telik ki. Ebben a melegben délután harminckét kilométerre zavarni a lovait. De hol van ilyen soká? Mióta én itt ülök, nem is láttam.

- Megharagudott.

- Vétek Pali megkérdezte tőle, hogy hogy van a nagyságos asszony.

A főkapitány még szélesebben nevetett, de nem szólt.

- Ilyen pikáns kérdéseket tenni fel neki mondta Lekszi komolykodva.

- Tudod mit mondott rá? "Mi közöd az én nemi dolgaimhoz?"

Óriási kacagás.

A telekkönyvvezető még mindig nem választott az étlapon.

- Nincs nyúl?

- Ebbe a hónapba nincs - mondta Sipos Lekszi. - Ebbe a hónapba semmi vadat se lehet lőni, csak bakot. Azt is csak őzbakot.

- Aha.

- Jó ez a kacsa?

- Kitűnő.

- S melyik jobb, a kacsasült vagy a kacsacomb?

- Amelyikből kis adag van - szólt komolyan Lekszi.

- Természetesen, az nekem sok is így éjjel, nagy adag - mondta a telekkönyvvezető, mire élénk kacagás lett.

- Haragszik a kacsa, alacsony a hasa - dúdolta Várberky.

Soma hozta a sört. Vágott volt, de nem olyan abszolút érték, mert volt azért rajta egy kis hab.

- Tessék parancsolni, méltóságos úr.

- Som! Ez magának: vágott?... Nézze meg az ember! Ha így folytatja, maga lesz vágott. Sőt fasírozott!

Ezzel odafordult a főkapitányhoz, s elmesélte neki, mi történt voltaképpen.

- Már én csak elbeszélésből tudom, úgy kilenc óra tájban lehetett itt Laci, s ez a szeles Vétek Pali azzal jön be, hogy Baltazár Pista autót bérelt s valahova elment cserkészni, puskával. Úgy látszik, a Ring Laji is vele ment, Makláry Mariska legalább azt mondja, hogy látta együtt menni őket.

A főkapitány hirtelen a gyomra fenekéből elkezdett kacagni.

- De hát hol ez a Laci? Ha itt van, mért nincs itt?

- Megbőszült, kiment s nem jött vissza - szóltak az urak.

- Kalapja még itt van.

- Ott az a kis piszok a szögön.

- Az a zöld?

- Nem is vacsorázott?

- Dehogynem, nagyon szépen evett. Őzbakot; még akkor volt.

- Vihorlát úr, milyen szerencse, hogy már elfogyott, most költségekbe verné magát. Apropó, telekkönyvvezető úr, Hogy szokta a foglyot lőni? Reptibe vagy fektibe?

Nagyon nevettek.

- Őméltósága csak fektibe szereti. De ilyen nagy vadász, mint Vihorlát úr, biztosan röptibe lövi. Vagy az őzbakot?

- Som! A méltóságos úr vacsorát akar.

A főkapitány nevetett. Úgy ült, mint az öregedő komondor a csivogó kölyökkutyák közt.

- Már csinálják a friss natúrszeletet a méltóságos úrnak - mondta Soma.

- Mégis csak legjobb főkapitánynak lenni - mondta filozofálva Lekszi -, szegény szolgabírák a maguk kis járásában azt képzelik, hogy ők a kisistenek, de a főkapitány! Az a nagyisten, az öregisten! A magyarok istene!

Szórakoztatták a főkapitányt, aki nem beszélt, csak szórakozottan nevetett, akármit mondtak.

A natúrszelet remek volt, s farkasétvággyal ette meg.

- Fehér bort iszol? Laci vöröst ivott - mondta Ábris bácsi.

- Vöröset? - szólt Lekszi. - Ő olyan harapós ember... Még azt se szereti, ha a felesége s más ilyen intim dolgai iránt érdeklődnek.

Vétek Pali újra megjelent. Hogy lehet lefeküdni, mikor ilyen izgalmas a törzsasztal. Körülnézett.

- Nincs itt Laci? - súgta.

- Nem, azóta nem jött vissza.

Erre Pali leült, s hallgatta a csevegést. Kis sört ivott.

Így telt egy félóra, a főkapitány éppen készült, hogy elmegy, mikor a fizetőpincér jött, vastagon, a derék Vilmos és félszegen áthajlott az asztalon a főkapitány felé:

- Méltóságos úr, telefon.

- Ej, a guta üsse meg, egy percig nem hagynak békén. Ki az?

- Kérem, méltóságos úr - mondta a főpincér diszkréten.

- Női hang, női hang! - kiáltott Lekszi.

Erre a főkapitány felállott.

- Az más - mondta helyette Lekszi.

- Nagy kujon - mondta Lekszi, mikor elment a főkapitány -, annyi asszonyügye-dolga senkinek sincs, mint neki.

- De milyen szórakozott máma; nem vettétek észre, folyton cseréli a kenyeret meg a zsemlyét, egyszer kenyeret harap, egyszer zsemlyét.

- Ki tudja, hol jár az esze. Akinek ennyi asszonyt kell szimultán ellátni, annak van elég. S még egy öreg feleség is otthon, ajaj!

- De kinél lehet most a zöldköves gyűrű?

Lekszi gondolkozott.

- Mostanában mindig kézen volt. Ahányszor csak láttam, mindig ott ült a Laci elegáns kisujján.

- Ma nem volt rajta.

- Nem tudom...

- Nem volt; én tudom, hogy nem volt. Ki jöhet gyanúba? Penészleghy Lenke?

- Nem hiszem.

- Én is mondtam, az most kizárólag futballgyűrűt visel.

Hangosan és rosszmájúan kacagtak.

- Mióta a kakaslábi leventék megverték a téglási daliákat 00:000-ra, azóta Lenkétől nem lehet mást hallani, csak hogy az ő fiai...

A főkapitány jött a telefontól, izgatottan, szinte magából kikelve s nagyon komoran.

Nem merték kérdezni. Egy főkapitány olyan dolgok középpontjában van, hogy azt nem szabad még kérdéssel sem érinteni.

- Elmegy, Béni bátyám? - csak ennyit kérdezett a központi szolgabíró.

A főkapitány csak intett.

Vette a kardját, és sietve csatolta az oldalára. Akkor fordult a kérdezőhöz:

- Gyere csak ide.

A fiatalember ugrott, rohant.

- Mikor volt itt Laci?

- Én nem találkoztam vele, kérlek alázattal. Mikor én jöttem, már elment.

- Hát ki találkozott vele? - kérdezte hangosan a főkapitány.

- Kivel?

- Avaryval.

Hárman felállottak.

- Hány órakor volt itt?

- Főkapitány úr, kérlek alázattal - s egészen hivatalosan jelentkezett Vétek Pali, az a fiatalember, aki Mariskát hazakísérte. - Mikor én jöttem, lehetett fél kilenc.

- Akkor gyújtották fel a lámpákat.

A főkapitány zavarosan nézett rájuk.

- De hisz az lehetetlen, az nem lehet. Opora ide harminckét kilométer... Most tizenegy óra... Hm. - Megnézte az óráját, s újra egy hm-t eresztett el. - Tizenegy...

- Mi történt? - kérdezte Ábris bácsi.

- Én már itt voltam, mikor jött, azt is láttam, mikor elment - szólt az árvagyám.

- Mennyi időt töltött itt?

- Nem sokat. Félórát.

- Annyit sem - mondta a fiatalember.

A főkapitány folyton csak az óráját nézte.

- Autóval nincs kizárva. Ha esetleg autóval ment haza...

- Haza? - kiáltottak fel mindnyájan. - Mi van Lacival?

A főkapitány sötéten nézett rájuk.

- Meghalt.

Mély csönd. Senki sem mert szólni.

- Otthon. A házában. Agyonlőve... fekszik.

A pincér hozta a krigli sört. A főkapitány elvette, s fenékig kiitta.

Akkor félrerúgta a kardját, amely a lába közé akadt s elment.

A társaság megdermedve nézett utána.

A társaság egészen megrémülve maradt a helyén, mintha bombát vetettek volna be.

- Rettenetes - mondta végre a központi szolgabíró.

- Rettenetes, Lekszikém - mondta a telekkönyvezető. - Rettenetes... És hát itt volt az az Avary?

- Persze hogy itt volt - zúdult fel mindenki.

- Úgy értem, hogy nem tévedés-e?

- Mi a tévedés?

- Nahát, én bocsánatot kérek, nem láttam, és megvallom, nem is nagyon ismerem, de már történtek ilyen dolgok, emlékszem, egyszer Gyergyószentmiklóson...

- Ugyan kérem - mondta indulatosan Lekszi -, ne gyanúsítson, nem vagyunk Erdélyben.

A telekkönyvvezető elhallgatott. Mindenki idegesen szívta a cigarettáját s dobolt az ujjaival, lábával.

A hosszú csöndet megint csak Vihorlát törte meg erdélyi konfidenciával.

- Hogy nézett ki az a fiatalember?

- Az nem volt fiatalember - mondta mérgesen Lekszi -, az egyáltalán egy nagyon komoly úriember volt.

- Olyan magas, fekete?

- A maga esze. Pardon... Az a magas, fekete egy oláh volt Gyergyóban. Ez egy rendes magyar úr volt. Nagyon elegáns, és nem fekete móc...

- Nagyon elegáns volt - mondta Vétek Pali. - Az biztos, hogy nagyon elegáns volt. Minden mozdulata maga az elegancia volt. Az úgy tudott enni...

- Késsel, villával - mondta Lekszi, s megvetően nézett a telekkönyvvezetőre, aki egy órája kínlódott, hogy a kacsabordákról leszedje a húsmorzsalékokat. - Az tudott enni.

- Szép fiú volt - állította Vétek Pali -, úgy nem tudott lovat hajtani senki. Emlékszem a két vasderesére, amit a szoborleleplezésen maga hajtott. Barátom, az valóságos művészet volt.

Erre elhallgattak. Úgy érezték, mintha némi engesztelés volna a halott emlékének, hogy ilyen szerető s kedves szavak hangzottak el.

- Én nem tudom elhinni - mondta Ábris bácsi -, olyan fiatal volt.

- Harminchat éves.

- Gyermek - mondta az öregúr -, a nagyapja volt barátom.

- Hát bizony, Ábris bátyám - szólt Lekszi -, furcsa egy komédia az élet.

Várberky, a kövér szolgabíró, most komolyan szólalt meg:

- Szóval volt két óra, esetleg két és félóra a Laci eltávozása s a telefon közt.

- Annyi nem volt, két és negyed.

- Na, két és negyed... Azalatt ő megtehette. Tudniillik, úgy konstruálom meg a dolgot, hogy mikor innen kalap nélkül kiment... bizonyára valami nagy felindulásban...

- Vilma! - kiáltott fel Vétek Pali.

- Mi van Vilmával?

- Kérlek alázattal, a dolog úgy volt, hogy mentem az utcán, s szembetalálkoztam Makláry Mariskával. Azt mondja nekem: "maga is úgy siet, mint Baltazár Pista?"... S elmondja, hogy az előbb Baltazár Pistát látta, hogy autót rendelt. A standon egy sofőrt megállított, s igen sietve elküldte a benzinkúthoz. Vele volt Ring Laji is... őt kell előkeríteni... ő többet fog tudni. Nem volt bent Laji ma este?

- Nem.

- Szóval azt mondja Mariska: "Nézze azt az autót, amelyik most van a benzinkútnál, azt rendelte meg Baltazár Pista." Az egy szürke autó volt. Galambszürke. Kis autó.

- No, de hogy jön ez ide?...

- Várjál, kérlek. Nem tudom miért, de nekem az az érzésem, s erre mernék fogadni is, hogy Baltazár Pista kiment Oporára.

Erre mély csönd lett.

Mindenki megértett mindent.

Várberky komolyan mondta:

- Meg van oldva. Laci gyanút fogott... Mikor innen kiment, még nem is gondolt rá, de útközben eszébe jutott, hogy utána megy... Már nem is jött vissza a kalapjáért, hanem futott, autót fogott, beült s maximum háromnegyedóra alatt otthon volt.

Hallgattak.

- Ez a marha Pista! Hogy lehet valaki ilyen marhául szerelmes! Egy olyan bestia, semmiasszonyba. Az állat! Én megmondtam neki tegnap este, hogy ebből baj lesz. Nem neki való nő. Nem egy ilyen ártatlan baromnak való.

Hallgattak.

- Pardon, Vilma nem átlag-nő. Kikérem magamnak. Magasan átlagon felüli nő. Valaki. Hogy lehet ilyen hangot ütni meg.

Elhallgattak.

- De hogy jött a telefonértesítés? Oporáról éjjel nem lehet telefonálni.

- Nagyon egyszerű: ott volt az autó s beküldték valakivel a főkapitányhoz... Ez igen, ez a kujon, az szépen kimászott a dologból.

Ebben a pillanatban a telekkönyvvezető, aki néhány percig a legjobban magáraerőszakolt békességgel fogyasztotta a kacsát, olyant nagy szemeket vetett rá, hogy ő abban a percben felállott.

- Palikám - mondta -, gyere csak, valamit akarok tőled négyszemközt, pardon - intett az asztal felé s elment.

Vétek Pali sietve ment utána, s leültek egy zöldhederás páholyban. Most az éjszakában még a por sem látszott.

- Nem bírom ezt az állatot - mondta, Vihorlátra intve. - Ha már látom, felforr a vérem. Mi a fenének szoktatták be ide ezt a spiclit. Az egész ember egy spicli... Meg vagyok győződve felőle, hogy szegény Pista csinált valami bolondot.

- Biztos.

Új sört rendeltek.

2

A főkapitány nagy léptekkel ment el a Hungáriából. A közkórház előtt kellett elhaladnia. A kórház előtt autó állott.

- Kit hoztak? - szólt rá az ácsorgó sofőrre.

- Egy urat.

- Oporáról?

- Igenis.

A főkapitány keményen megnézte a sofőrt. Vékony kis csirkefogó volt. Micisapkája a szemébe húzva.

- Menjen csak át a főkapitányságra, és hívja ide Makkos detektívet.

A sofőr habozva nézett rá, mintha nem volna kedve magában hagyni a kocsiját.

- Egykettő. Mondja meg neki, hogy a főkapitány úr hívatja.

Erre a sofőr begyulladt, szalutált, és azonnal futott.

A főkapitány felment a kórházba. A kivilágított nagy előcsarnok a fénnyel ellentétben a legnagyobb csöndet őrizte. Mély csönd volt, kórházi csönd, éjjeli csönd. Világított folyosókon terjengett a kloroform és az éter arómája.

A kapus felesége inspekciózott. Terjedelmes volt, mint azok, akik szűk lakásban s bő koszton és tökéletes életnyugalomban élnek.

- Tessék parancsolni, méltóságos úr - jött elő hívás nélkül.

- Hol van az a beteg, akit most hoztak?

- Tessék parancsolni a műtőbe. Fetter főorvos úrnál van.

A főkapitány kopogtatás nélkül nyitott be a műtőbe. Két fehér ruhás szolga éppen most vetkőztette az asztalon Baltazár Pistát, aki eszméletlenül feküdt, s vérrel volt tele a ruhája és teste.

A főorvos, ahogy meglátta a főkapitányt, elébe sietett.

- Szervusz, kérlek alázattal.

- Mi ez? - mondta a főkapitány.

- Ez, kérlek bizony elég komisz. Pista barátunk elég kutyául van. Át van lőve a bal válla, s nagyon sok vért vesztett. Azt hiszem, a legkényesebb helyen érte a golyó a vállcsontot.

A főkapitány intett, s odább vonta a főorvost. Ez még fiatalember volt, cvikkeres, szőke, igen buzgó arcú ember, Fetter Leó, s a főkapitány iránt rendkívül lekötelezett, mert neki köszönheti az állását.

- Édes fiam - mondta dörmögve -, vedd tudomásul, hogy ez nem lőtt seb. Ez zúzódást! Autódefektet kapott a gyerek... További intézkedésig ez a megállapítás.

A főorvos elkezdett zavarba jönni, s az arca csöndesen egyre vörösebbre pirult.

- De, kérlek alássan, főkapitány úr, nekem fel kell vennem a látleletet.

- És?

- Hogy lehet?

- Így! - mondta erélyesen a főkapitány - további intézkedésig ez így van.

- Főkapitány úr, alássan kérlek, szabad két vízumot írnom?...

- Nagyon helyes. Legkésőbb reggel, megadom az utasítást, hogy melyiket kell bevezetni a naplóba.

Oda se nézett Baltazár Pistára, ment kifelé.

Még egyszer odaintette a főorvost.

- A laboránsok tudják?

- Azok semmit se tudnak még, legfeljebb ha a saját szemükkel ítéltek.

- Ide figyelj: tudod, hol van Badakony?

- A grófi kastély?

- Igen. A badakonyi erdő mellett építik az utat. Nagy kövekkel van beborítva a frissen hányt töltés. Ott az éjjel egy autódefekt volt. A kocsi lesiklott az árokba s felfordult... Hát ez volt az!... Akkor sérült meg Baltazár Pista... További intézkedésig.

- Igen.

A főkapitány sietett. A sofőr ott állott a folyosón.

- Serákné - mondta a portásnak -, hol van itt a pince?

- Tessék parancsolni, oda hátra.

- Valami csöndes hely a pincébe. Na! De értelmetlen egy asszony.

Az asszony rémülten nézett a hatalmas emberre.

- Talán a hullakamrába tetszene parancsolni.

- Vezesse le a sofőrt.

A lejárat itt volt a folyosó mellett. Az asszony előrement s felgyújtotta a villanylámpákat. Mikor lementek a lépcsőn s be a fehér kamrába, amely hideg volt a jégtől, a sofőr irtózva látta, hogy egy hulla fekszik meztelenül az egyik pléhvel borított asztalon. Nem bírta a szemét levenni a rettenetesen felpuffadt nő-kadaverről, folyton oda pislogott, s közben azon csodálkozott, hogy a portásné egyáltalában nincs jobban megilletődve, mint ha söröshordó volna azon a helyen. A portásnét egészen más izgatta, nem a hulla. A sofőrt azonban egyelőre csak az.