A Legacy-sorozat részei:

Gyulladáspont – A kezdetek kezdete,
A parázs felizzik (2025)

Perzselő láng

A kezdetek kezdete

A Flygirls csapatomnak.

Azt mondtátok, legyenek tűzoltók,

és megszületett Legacy.

Imádlak titeket, egytől egyig.

Első fejezet

Emerson

– Még egy hónap? – Agnes átnyújtotta a papírpoharakat a pult felett. Élénk rózsaszín körömlakkja jól illett ezüstös hajának engedetlen, festett tincséhez.

– Ja, még egy – erősítettem meg, mikor felsóhajtott.

– Tényleg egész Londonig kell menned? Rohadtul fogsz hiányozni.

Becsúsztattam a bankkártyám a tárcámba, majd a tárcát a táskámba.

– Észre se veszed, és már vissza is jövök. – Elvettem a két kávét. Talán, ha szerencsém lesz, még én se veszem észre. Nem mintha nem lennék hálás az esélyért, de az egész gyakornoki program a politikáról szól, ami sosem érdekelt különösebben.

– Azóta ismerlek, Emerson Renee Kendrick, hogy te voltál apád szeme fénye. Nagyjából azóta is jársz a bisztrómba, és tizennyolc éves korodtól minden reggel itt veszed a kávét. Hidd el, fel fog tűnni a hiányod, amint kiteszed a lábad azon az ajtón.

Nem tudtam leplezni somolygásom, csak megcsóváltam a fejem. Persze igaza volt. Gyakorlatilag ebben a bisztróban nőttem fel, még a házimat is itt írtam, amíg a mamám nem végzett a szemközti virágboltban.

– Hát igen… De most már jobb lesz, ha indulok, és leszállítom a kávét a polgármesternek.

Agnes áthajolt a pult felett.

– Hé, ma délelőtt lesz az a meghallgatás? Alig várjuk, hogy kiderüljön, ki építkezik a régi Parson-birtokon.

A magasba húztam az egyik szemöldököm.

– Azt mondod, nem jártál arra tucatszor is, hogy kiszaszerold? – Hát persze hogy járt. Mindenki ezt csinálta. Leszámítva engem. Nem annyira az építkezés zavart, inkább az, ami azon a hegygerincen történik.

Színlelt ártatlansággal meresztgette a szemét, és nekiállt letörölgetni a makulátlanul tiszta pultot.

– Hát… ami azt illeti… mindenki látja a táblát. Legacy LLC. Nem fura kicsit?

– Nos, ha fura dolog elnevezni egy céget a városról, ahol élünk, akkor biztos az – feleltem, és lassan távolodni kezdtem a pulttól. Agnes egész nap szóval tart, ha nem hordom el magam. – Biztos valami helybélié, aki profitál a helyreállítási programból. Szerintem minden vállalkozó hálás lehet az alapért.

Néhány éve, a nagy újjáépítési láz idején kezdtek feltünedezni a pénzek – pár ezer itt, pár tízezer ott.

– Azért ez elég nagy komplexum lesz, nem gondolod? Van egyáltalán engedélye?

– Kívül esik a városhatáron, Agnes, szóval a megye hatásköre. – Már csak pár lépés kell, és kiszabadulok.

– Talán megkérdezhetnéd a rendezési tervről a fiút, akivel találkozgatsz. Mi is a neve? – Agnes felnézett a pultról, hogy kék szeme egy lézeres irányzék pontosságával találjon az enyémre.

– Jól tudod, hogy Greg Robertsnek hívják, hisz ugyanolyan régi vendéged, mint én. Mellesleg pedig nem találkozgatunk. Csak barátok vagyunk, úgyhogy elég a sanda célozgatásokból. – A hátsómmal elértem az üvegajtót. A fölé szerelt csengettyű megszólalt, ahogy kifaroltam rajta.

Agnes integetett a törlőronggyal.

– Huszonnégy éves vagy, és még mindig nem akarsz találni magadnak senkit. Nem szeretnél felkerülni a falamra? – A bisztró déli végét lezáró fenyőfa falra mutatott, ahová a város szerelmespárjai mind bevésték a nevüket. – Bizony, ha nekem ilyen alakom vagy hajam lenne, hát…

– Én is szeretlek, Agnes! – A Pletykafészek bisztró ajtaján át kislisszoltam a ropogósan friss augusztusi levegőre. Colorado hegyei közt még dühöngött a nyár, de a reggelek már előrevetítették a közelgő őszt. Összerezzentem, mikor az ajtó hangtalanul becsukódott mögöttem. Hiányoltam jól megszokott nyikorgását, amiért gyors szemrehányást is tettem magamnak. Persze hogy nem nyikorog. Hisz még új.

Itt minden az.

Többé-kevésbé.

Ez történik, mikor leég egy egész város. Mindent újra cserélnek. Vetettem egy pillantást a tűzoltólaktanyára, a kőépület élénkvörös garázskapujára. A pokolba is, mindenkit lecserélnek.

Cipősarkaim tükörsima betonon kopogtak, ahogy megtettem a kétsaroknyi utat városkánk szívébe, és közben név szerint köszöntem minden arra járónak. Greg már a polgármesteri hivatal előtt parkolt, újfent bizonyítva, hogy mennyire pontos… hogy mennyire megbízható.

Oly könnyű lenne szorosabbra fűzni a köteléket, és végre elmenni arra a randira, amire folyton hívogat, de ugyan mi értelme volna? Vonzó pasi, nem is kérdés, csak pár évvel idősebb nálam, és biztos jól csókol, még sincs meg a kémia, nem bizsergek, ha megérinti a kezem, nem ébreszt bennem vágyat. Ugyanúgy nem érzek semmit a közelében, mint mások közelében sem, ami őszintén szólva kezd aggasztani. Igen, kényelmes és biztonságos lenne összejönni egy kollégával, de megvan az oka annak, hogy egy éve felhagytam a randizással.

Mert egyik pasi sem… ő.

Behunytam a szemem, és görcsösen szorongattam a papírpoharakat. Ne kezdd megint. Ezúttal még időben rajtakaptam magam, nagy sóhajjal visszazártam az emlékeket a helyükre, és az előttem álló feladatokra összpontosítottam. A jelenre.

A városháza ajtaja kinyílt, és ahogy Greg kilépett rajta, a napfény megcsillant szőke haján. A megjelenése éppúgy kifogástalan volt, mint az időzítése.

– Szép napot, Kendrick kisasszony! – köszönt aranyos mosollyal.

– Mr. Roberts… – viszonoztam a gesztust, és beléptem az ajtón, amit előzékenyen kinyitott előttem. – Szép napot! – szóltam vissza a vállam felett, miközben nekivágtam a polgármesteri hivatalhoz vezető lépcsősornak.

Leplezetlenül megbámulta a fenekemet.

– Greg? Itt vagyok fent.

Felkapta a tekintetét, és közben céklavörös lett.

– Bocsi.

Elnevettem magam.

– Legalább nem hiába vettem meg ezt a szoknyát.

– Mutatós darab – helyeselt, miközben sietve megkerült, hogy Davis polgármester irodájának az ajtaját is kitárja előttem. – Te tudod, ki vezeti azt a céget? A Legacyt?

Megráztam a fejem.

– Nem úgy van, hogy te ülsz a városrendezési bizottságban?

– Eddig még csak az ügyvéddel egyeztettem.

Greg elhallgatott, ahogy beléptünk az irodába.

– Jó reggelt, Emerson! – Davis polgármester elvette tőlem az egyik kávét. – Hálásan köszönöm. Nagyon kedves magától.

Kis híján elnevettem magam, mert mostanra már betéve ismertem a megszokott napirendjét. Éppen olyan kiszámítható volt, mint ő maga, mint amilyennek szerette a dolgokat.

– Szerintem Jenn is tudni fogja, hogyan szereti a kávét.

Miközben az aktákért nyúlt az íróasztal felett, megállt egy pillanatra.

– Igaz is. Folyton elfelejtem, hogy itt hagy minket.

– Csak hat hónapra – emlékeztettem.

– Legacy sokat profitál majd az útjából – szúrta közbe Greg. – Egy szakmai gyakorlat a londoni polgármesteri hivatalban nem kis dolog.

– Amire persze esélyem se lett volna az ön ajánlása és ösztönzése nélkül – ismertem el Davis polgármester érdemeit.

Apró fejcsóválással hárította el a bókot.

– Csakis magának köszönje, Emerson. Rengeteget tett azért, hogy Legacy újra talpra álljon. Egy napon remek polgármester lesz magából.

Azt kötve hiszem.

– A kilenc órásnak már itt kéne lennie – próbáltam témát váltani. Az az igazság, hogy az én helyzetemben bárkit felvettek volna gyakornoknak. Egy ilyen csodavárosból, egy hamvaiból feltámadó főnixből?

– Miért csinálod ezt? – suttogta Greg, miközben már a polgármestert követtük a lépcsőn.

– Mit miért csinálok? – kérdeztem, miközben karomon egyensúlyoztam a reggeli megbeszélés iratait.

– Úgy teszel, mintha nem szolgáltál volna rá a továbbképzésre.

– Csak nem örülök annak, hogy a város tragédiájából kovácsolok előnyt. – Az ő halálából. A rengeteg áldozat halálából.

Greg elállta az ülésterembe vezető utat.

– Nagyon is megérdemelted. Kitartottál, mikor sokan közülünk elmentek. Már kamaszként kiálltál a frontvonalba, és követelted a középiskola újjáépítését. Visszajártál a főiskoláról, és az önkéntes munkára szántad minden szabadidődet, hogy Legacy újra talpra álljon. Na, és mihez kezdesz majd a Londonban szerzett városüzemeltetési tapasztalatokkal?

– Te is tudod, hogy visszajövök. Itt akarom őket kamatoztatni. – Sehol máshol nem tudtam volna elképzelni az életem. Fájdalmas múltja ellenére Legacy maradt az otthonom, és ez soha nem is változik. Félrefújtam arcomból egy rakoncátlan, barna hajtincset, és átkoztam magam, amiért megint kapkodva kötöttem fel a hajam. Azután próbáltam nem lefagyni, mikor Greg a fülem mögé tűrte.

Miért nem akarom ezt?

Szomorú mosollyal húzódott el, mintha csak hangosan is feltettem volna a kérdést.

– Érted hát? Vedd úgy, hogy Legacy is tőkét fektet beléd.

Némi esetlen araszolást követően biccentettem egyet, és elsurrantam mellette. Az asztalra tettem az iratokat, és leültem a székre, amit Davis polgármester előzékenyen kihúzott nekem. A városi tanács többi tagja is megérkezett, hogy halk sustorgás kíséretében elfoglalja a helyét, és valamivel hangosabban megvitassa a várható eseményeket.

Jó is, hogy zárt ülést tartottunk, máskülönben a háromezer fős lakosság fele a tanácsterembe csődült volna, hogy kiderítse, ki áll a Legacy LLC. mögött.

Az első napirendi pontokon gyorsan túllendültünk. Feljegyeztem magamban, hogy ne felejtsek el beszélni Mrs. Greevyvel arról, hogy miért gyűlöli már előre a stoptáblát, amit a Plum St. és az Aspen Ave. sarkára állítanánk fel. A következő ülés sokkal gördülékenyebben mehetne, ha nem kel ki ellene. Vetettem egy pillantást az órára. Öt perc maradt fél tizenegyig.

Bekarikáztam a Legacy LLC. nevét a naplómban, mintha csak újra a gimiben lennék, és a füzetembe firkálgatnék. A könyököm közben lecsúszott az asztal lapjáról, és levertem vele az iratokat. A papírlapok szanaszét szóródtak a padlón.

– A francba! – mormoltam magam elé, és dacoltam a mellettem ülő Mrs. Anderson rosszalló pillantásával. Négykézlábra ereszkedtem, és miközben a szoknyámat átkoztam, összeszedtem a lapokat, hogy visszategyem őket az irattartóba. Az ülésterem ajtaja közben kinyílt és bezáródott. Megérkezett a fél tizenegyes. Hála istennek, az íróasztal elrejtett engem és a hátsómat, ami kétségkívül kikandikált a szoknya alól.

– Atyaég, te vagy a Legacy LLC.? – hördült fel Greg néhány székkel odébb.

– Az egyik társtulajdonos – felelt egy mély férfihang. – Hogy s mint, Greg?

Megdermedtem, amint a felismerés átvillámlott a gerincemen, majd a végtagjaimon, de még az ujjbegyeim is belezsibbadtak. Ez nem lehet. Ilyen nincs. Ezer közül is felismertem volna ezt a hangot. A közös gyerekkori nevetésekből, azután már az öltözékemmel kapcsolatos kioktatásokból, mikor kezdett formát nyerni az alakom, majd az elsuttogott könyörgésekből, hogy ne kerüljünk túl közel egymáshoz, miután ráeszmélt, hogy egyedül miatta lesz egyre kurtább a szoknyám és mélyebb a dekoltázsom. Józan mértéktartás és hűvös nyugalom áradt belőle. Egy elmormolt ígéret, hogy minden rendben lesz, még ha aznap mindketten el is vesztettük az apánkat. Azután jött a hallgatás. Mindig az a rohadt némaság.

– Örülök, hogy újra látom – hallottam a polgármester hangját. – Mennyi idő is telt el?

Valahogy rávettem tagjaimat az engedelmességre. Darabos mozdulatokkal összecsuktam a dossziét, a bal kezemmel megkapaszkodtam az asztal szélében, majd fájdalmas lassúsággal felemelkedtem, és a hála érzése töltött el, amiért a fenekemet a gurulós székre tudtam helyezni, és nem a padlón landoltam. Visszatettem az iratokat a laminált asztallapra, mielőtt lassan felemeltem a tekintetem, hogy megpillantsam az elegáns fekete öltönyt, a ropogósra keményített fehér inget, a széles vállakon pattanásig felszülő zakót és a haloványkék nyakkendőt, amely élénk kontrasztot alkotott a nyak napbarnított bőrével. Mire elérkeztem az archoz, levegőt venni is elfelejtettem, és mintha a másodpercmutató is megállt volna.

Találkozott a tekintetünk. Az övéből egy pillanatig ugyanaz a döbbenet áradt, ami az enyémből, mielőtt leplezte volna az arckifejezésével. A hűvös nyugalmával. A tökéletes önuralmával.

Ha lehet, ettől még inkább elvesztem az előttem álló idegen apró részleteiben. Nem jóképű vagy helyes volt már, mint abban a röpke időben, amikor közel engedtük magunkat egymáshoz. Nem, mostanra egyenesen fenséges lett, élesen metszett arcával ő maga volt a százszázalékos férfi. Hol volt már az a fiú, akit egykor szerettem? Istenem, mennyire szerettem…

Mielőtt olyan apró szilánkokra törte a szívem, hogy még most, hat évvel később is keresgéltem a szerteszét heverő darabkáit.

Egy összefércelt szív dobogott a mellkasomban, egyszerre túl súlyosan és túl könnyeden, mintha egyszerre tisztelegne a közösen megélt önfeledt boldogság és a gyötrelmes bukás előtt. Most pedig itt állt előttem ő. Ennyi idő után alig öt méter választott el tőle – mégis egy egész világ. A hajam újra a szemembe hullt, majd bosszúsan hátrafújtam. Egy pillanatot se akartam elmulasztani abból, hogy a saját szememmel láthatom. Hogy egy levegőt lélegzem vele.

– Emmy… – szólalt meg csendesen. Mintha halvány mosoly kísértett volna tökéletesre formált ajkain. Vajon ezek az ajkak mit érezhettek most? Nagyobb nehézségeket éltek át, mint a többi porcikája?

– Bash… – préseltem ki magamból az elhaló hangot. Ennyi éven át tudatosan kerültem, hogy a név felbukkanjon bennem. Hát még azt, hogy hangosan is kimondjam…

– Mennyi idő is telt el, Sebastian? – ismételte meg a kérdést Davis polgármester, miután több tanácstag is megköszörülte a torkát.

– Hat év – feleltem elcsukló hangon. Hat év egyetlen telefon, e-mail vagy közösségi médiás kapcsolat nélkül, bármiféle magyarázat nélkül. Tudatosan felszítottam a haragom, hogy felülkerekedjek a találkozás keltette sokkhatáson és az áruló testemen, ami úgy hevült át a jelenlétében, mintha felpöckölt volna valami kapcsolót. Elhagyott téged. Elvette a szüzességed a ballagási bulin, azután pedig kámforrá vált, mire felébredtél.

– Hat év – erősítette meg, miközben nem vette le rólam mogyoróbarna szemét. Innét már-már szürkének tűnt, mint azelőtt, ha felzaklatta valami. Görcsbe rándult a gyomrom, amikor a legutolsó alkalomra gondoltam, ahogy láttam ezt a szempárt zölden izzani. Mikor a testemen éreztem a kezét és bőrömön az ajkát.

Basszus. Oxigénre vágytam. Újra lélegezni. Visszakapni az elveszett hat évem.

– Nos, mit tehetünk érted? – Greg hangja ugyanúgy lüktetett a feszültségtől, mint a légtömeg, amely elválasztott engem és Basht.

Bash elfordította a tekintetét, én pedig teleszívtam a tüdőm. Mrs. Anderson eleget tudott a közös múltunkról ahhoz, hogy felém kínálja a bontatlan ásványvizét. A pokolba is, mindenki tudott a közös múltunkról. A kisvárosok emlékezete olyan, akár az elefántoké. Reszketett a kezem, de azért sikerült kinyitnom a palackot, és innom egy hosszú kortyot.

– Szeretném, ha Legacy belterületté nyilvánítaná a földem és az épületem.

Az épületét. Ő a Legacy LLC.

Hiába ösztökéltem nehézkes agyam, hogy lépjen már tovább, hiába igyekeztem, hogy a szemem ne csüggjön rajta, a pillantásom folyton visszatért a szögletes állhoz és arcélhez, a fekete, zabolátlan és szinte tüskésen meredező hajfürtökhöz, a formás csípőhöz és a markáns kiálláshoz. Már gimisként is félelmetesnek találtam, főiskolásként fenyegetőnek, de most… igazi monolitnak.

– Tisztában van az átminősítés adóvonzatával és biztonsági követelményeivel, Mr. Vargas?

– Igen. Az épület megfelel a legszigorúbb tűzvédelmi előírásoknak, és illeszkedik Legacy városképébe. – Szögegyenesen állt, két karját leengedve tartotta. A szemét leszámítva nem is árulkodott más a feszültségéről, csak a kis dörzsölő mozdulatok, melyeket a hüvelykujjával tett.

Gyűlöltem, hogy ezt is tudtam róla. Gyűlöltem, hogy elhagyott. Gyűlöltem, hogy a szívem még hat év után is magyarázatért esdekelt.

A távkapcsolatok nem működnek, közölte, mielőtt összejöttünk volna. Én fősulis vagyok, te pedig végzős a gimiben, Emmy.

Majd teszünk róla, hogy működjön. Minden szabály alól van kivétel.

Hát, nem mi lettünk azok.

– A birtok a város határában fekszik, és van rá precedens, hogy befogadtak ilyen kérvényeket.

Erős, mély és magabiztos hangon beszélt.

Davis biccentett.

– Ahogy mondja. Nincs is gondom a kérelmével. Esetleg másnak? – Ahogy tekintete végigsiklott a tanácstagokon, mindenki helyeslően bólintott.

Bash szavazás közben végig a polgármesterre nézett, egyszer se rebbent felém a tekintete. Bárcsak én is elmondhattam volna ugyanezt, de nem bírtam megállni. Mert egy agyalágyult vagy.

A tanács egyöntetű igennel szavazott, így az indítvány elfogadásra talált. Lefirkantottam néhány sort a teendők listájára, és hálás voltam érte, hogy nem vagyok már titkárnő, csak a polgármester asszisztense.

– Örülünk, hogy visszatért, Sebastian. Hiányoltuk. Az időzítése is tökéletes, néhány hét múlva lesz az évforduló.

Bash arca kővé dermedt. Nagyot nyelt, és kipréselt magából egy mosolyt, amivel mindenkit át tudott verni, engem kivéve.

– Nem maradok, csak amíg beindulnak a dolgok. Van esetleg még valami?

Nem marad. Nem tudtam, megkönnyebbülést érezzek-e, vagy megsemmisülést. Szétszakított a két ellentétes érzelem.

– Nekilátunk a papírmunkának. Ezzel nincs több tennivalója.

– Köszönöm.

Szinte éreztem, ahogy ellazul a tartása. Ezzel egy időben az én izmaim megfeszültek a vágytól, hogy megérintsem, és megbizonyosodjak róla, hogy valóságos.

– Még valami! – emelte fel a hangját Mrs. Anderson, amikor Bash már távozni készült.

Megfeszült, de visszafordult.

– Igen?

– Csak merő kíváncsiságból: mi lesz az épületben?

Bash egyenesen a szemébe nézett.

– A hotshot csapat. Azt tervezem, hogy újra megszervezem és szolgálatba állítom.

Minden levegő távozott a testemből, és feje tetejére állt a világ, ahogy minden jelenlévő egyszerre kezdett élénk tiltakozásba. Nem létezik, hogy a tanács áldását adta erre. Nem létezik, hogy feltépi a sebet, amelytől tíz éve kis híján elvérzett a szívünk.

Bash mögött a faliórán tizennyolcszor kattant a másodpercmutató, mire újra lélegzethez jutottam.

Tizennyolc másodperc. Tizennyolc elit hotshot tűzoltó. Tizennyolc halott.

Tizenkét özvegy. Tizenhat apátlan gyermek.

Köztük én magam – és Bash.

Nem tiltakozott a felzúdulás hallatán, nem is védekezett. Csak ennyit mondott Davis polgármesternek:

– Köszönöm a figyelmet.

Azzal kisétált a teremből anélkül, hogy egyszer is visszanézett volna. Akár rám.

Ezúttal legalább láttam elmenni.

S ezúttal pontosan tudtam, hol találom.

Második fejezet

Sebastian

Baszki. Baszki.

A kelleténél erősebben vágtam be a Range Rover ajtaját, és kioldottam a nyakkendőmet, ahogy beléptem a házba. Semmi sem emlékeztetett az eredeti épületre, ahol apám tűzoltóosztaga szolgált, az a kisebb, koszosabb és rosszabbul felszerelt laktanya mégis százszor többet ért – nem a felszereltsége, hanem a működtetői miatt.

Elhaladtam a nagy társalgó és az üvegfalú edzőterem mellett, majd beléptem az irodába, ahol legbosszantóbb és legjobb barátom tanyázott.

– Nehéz napod volt, drágám? – kérdezte Ryker felvont szemöldökkel a tulajdon székemből.

– Vedd le a lábad az asztalomról, baszod.

Levágtam nyakkendőm a felszabadult helyre.

– Kitől feszültél be ennyire?

– Senkitől – vakkantottam. – Elintézted Knoxot?

Átsétáltam a csúcstechnológiás konyhába, amire túlságosan sok pénzt áldoztam. Gond nélkül kiszolgálta két tucat ember igényeit, ahogy az épület többi része is, aminek csak a tervezésére rááldoztam egy évet, azután a felépítésére még egyet. Kivettem egy palack ásványvizet a hűtőből, felbontottam, és egy húzásra leküldtem, miközben azt kívántam, bár valami erősebb volna. Mondjuk, tequila. Vagy lónyugtató. Oké, ki a francot akarok hülyíteni? Semmi nem lehet elég erős ahhoz, hogy feledtesse a történteket.

Basszus, az az arc… Azok a hatalmas barna szemek, a résnyire nyíló ajkak… Minden önuralmam latba kellett vetnem, hogy elfordítsam róluk a tekintetem.

– Ja, még befejez egy melót Kaliforniában, azután egyből iderepül – felelte Ryker az ajtóból.

– Helyes. Szükségünk is lesz rá. Hoz valakit?

Mi ketten Rykerrel rohadtul kevesek leszünk, ha meg akarjuk győzni a tanácsot, hogy ideje felállítani az új csapatot.

– A Maldonado testvéreket.

– Ez komoly?

Talán többre nincs is szükség. Talán…

– Naná. Mit mondtak a tanácsban?

– Meg kell majd küzdenünk a csapatért. Gőzöm sincs, hogyan beszélem rá őket, de belementek, hogy hozzácsapjanak a városhoz. – Az ásványvizes palack éles csattanással landolt a kukában.

– Akkor már nem mentél hiába, jól mondom?

– Ő is ott volt.

A homlokát ráncolta.

– Kicsoda? Mrs. Anderson? Évek óta a tanácsban ül. Minimum egy alkotmánymódosítás kéne az elmozdításához, de valószínűbb, hogy onnét viszik a temetőbe.

– Ne légy már hülye. Ki a frászt érdekel Mrs. Anderson? – Beletúrtam a hajamba, és elhagytam a konyhát, hogy a padlótól a mennyezetig érő panorámaablakhoz lépjek, ahonnan ráláttam a kinti gyakorlótérre és a völgyben fekvő Legacyre. Ha nincsenek ott a hegyoldal jól látható hegei, semmi sem utalt volna a tragédiára, amely tíz éve elpusztította az egész várost.

– Oké – sóhajtott fel Ryker unott hangon –, tőlem sorra vehetjük az összes nőt, aki a városban él. Ketten együtt kábé kipipáltuk mindet… De akár meg is mondhatod, kire gondolsz.

– Emersonra. – A név puszta említése is feltépte a sebet a lelkemben, amely csak arra várt, hogy újra vérezhessen.

Ryker füttyentett egyet.

– Ó, baszki. Figyu, Harper azt mondta, hogy elsején már nem lesz itt.

– Akkor a nővéred rohadtul tévedett.

Utána kellett volna járnom, de ha csak megemlítettem volna Emmy nevét, Harper tutira visszamondja neki.

– Szerintem meg nem.

A hátulról érkező női hangtól a szőrpihék is felmeredtek a tarkómon. Megfeszítettem minden izomszálam, mielőtt Emmy felé fordultam volna, aki ott állt a biliárdasztal előtt, és összefont karjával kigombolt blúzának kivágása felé emelte hihetetlen melleit. Abban az egyenes vonalú szoknyában elment volna tanítónéninek – mármint olyannak, akiről a kölykök szexuális felvilágosítás közben fantáziálnak. Ahogy azok a ruganyos gömbök az utolsó kis gombot feszegették…

Ne nézz oda. Ne. Nézz. Oda.

Késő.

A magasba húzta az egyik szemöldökét. Megvagy.

– Csak szeptember elsején megyek, nem augusztusban. Amúgy igen, Harper említette, hogy rákérdeztél. – Ezt a megjegyzést Rykernek címezte, aki a nyakát masszírozta kínjában.

– Figyu, srácok, én most inkább… szóval… lépek. – Nem kívánt nekem sok szerencsét, nem fejezte ki a részvétét, felém se nézett, csak a fejébe húzta a baseballsapkáját, és eliszkolt.

Kettesben hagyott Emmyvel.

Emersonnal, figyelmeztettem magam. Emmy az a lány, akivel együtt nőttem fel, és akivel ott fogócskáztam minden grillpartin, aki kikönyörögte tőlem, hogy vigyük magunkkal a hegyekbe. Ez itt nem ő. Még csak nem is a kamaszlány, aki az őrületbe kergetett – akire évekig kivertem, mikor elkezdett gömbölyödni, de még a fősulin se tudtam elfelejteni. Akibe beleszerettem.

És akit tönkretettem.

Egy igazi nő állt előttem, szikrázó, sötétbarna szeméből ítélve paprikás hangulatban.

– Nincs semmi mondanivalód? – kérdezte.

– Te jöttél ide.

Felhorkant.

– Te vagy az, aki megépítetted ez a baszom nagy… – Ahogy körbemutatott a helyiségen, megakadt a tekintete a nyitott második szinten és a burkolatlan gerendákon. – Ezt a fiúklubot – fejezte be.

– Fiúklubot? – A szám sarka apró mosolyra húzódott. – Újra kamaszok lennénk?

– Ne próbálj elbűvölő lenni, Bash. Velem ugyan ne. Soha többé.

A kettőnk közti térben akkora feszültség izzott, amely elláthatta volna az egész házat – vagy elhamvaszthatott volna mindkettőnket. Évek teltek el, de ez nem változott. Bárhogy is szerettem volna.

– Akkor hát milyen legyek veled?

– Semmilyen. Pontosan olyan, mint amilyen az elmúlt hat évben voltál.

– Aú. Muszáj mindjárt a vita legelején belém vájnod a karmaid? – Farmerem zsebébe akasztottam a hüvelykujjam, hogy lefoglaljam a kezem, mielőtt még magától érte nyúlna. Ez a rohadt mágneses mező se változott.

– Nincs köztünk semmiféle vita.

Tettem felé egy lépést.

– Azt mondod? Akkor mégis, mik vagyunk mi most?

Elhátrált, tartotta a távolságot.

– Mi nem vagyunk semmik. Ezt te rohadtul egyértelművé tetted.

– Emerson. Ami kettőnk közt történt…

– Ne! – Felemelte a kezét és megrázta a fejét. – Erről nem beszélünk. Soha többé. Meg se történt. Nem ezért vagyok itt.

Meg se történt? Pokolba az egésszel! Fel tudok eleveníteni minden egyes pillanatot, ha az kell, hogy emlékezzen rá. Minden alkalmat, amikor magamhoz öleltem, kezdve tizenhat éves korától, amikor bele is őrültem volna, ha nem az enyém az első csókja, egészen addig az éjszakáig, amikor a karjaiba gabalyodtam, és csak imádtam őt, míg fel nem kelt a nap, és indulnom nem kellett. Minden egyes pillanat a lelkembe égett, ő meg úgy akar tenni, mintha meg se történt volna?

Azt már nem.

Áthidaltam a minket elválasztó távolságot, ő pedig addig hátrált, amíg bele nem ütközött a biliárdasztalba. Akkor megtámaszkodtam ínycsiklandó kis teste mellett, és ahogy behunyta szemét, arcához hajolva belélegeztem parfümillatát. Bergamot, citrom, vanília… Emerson.

– Igenis megtörtént.

Rebegve felnyílt a szeme, és az inggombjaimra meredt.

– Emerson…

Lassan felemelte a tekintetét, hogy találkozzék az enyémmel, én pedig tehetetlenül elvesztem benne. Elvesztem abban a feneketlen mélységben, amely kioltott minden tudatos gondolatot. Felforrt a vérem, vadul áramlott az ereimben, együtt lüktetett a szívemmel, és feltolult a farkamban. Naná, hogy keményebb lett a sziklánál. Centikre voltam Emerson Kendricktől.

Van, ami sosem változik.

– Ne… – suttogta. Leheletének fodormentás frissége tucatnyi emléket idézett bennem Tic Tac-mániájáról.

– Mondd ki! – Hallanom kellett a megerősítést, jobban, mint bármit. Jobban vágytam erre, mint az új csapatra, vagy mint a tisztelgésre apáink emléke előtt.

– Ne… – esengett elcsukló hangon.

– Mit ne? – Annyira közel hajoltam hozzá, hogy hátraívelte a testét. Már csak milliméterek választották el attól, hogy hozzám simuljon.

Ahová tartozik, éledt fel lelkem egy elhanyagolt része.

– Ne gyere vissza csak azért, hogy feltépd a régi sebeket. – Megrázta a fejét, és haja a szemébe hullt.

Mielőtt meggondolhattam volna magam, már az ujjaim közt tartottam tömött, sötétbarna tincseit, bennük a tűz és a coloradói ősz lángoló színeivel. Mielőtt valami még nagyobb ostobaságot csináltam volna, a füle mögé tűrtem őket.

Élt az alkalommal, és kisiklott a kezem közül. Épp csak át nem menekült a biliárdasztal túloldalára.

– Komolyan beszélek. A város már épp eleget szenvedett…

– A város? – Az állam is leesett. – Te meg mi az ördögről beszélsz, Emmy?

Résnyire szűkült a szeme.

– Rólad és az elit tűzoltóidról, tökfej.

– De hát most rólunk van szó! – figyelmeztettem.

– Dehogyis. Sosem lesz szó rólunk, mert nincs olyan, hogy mi. Ha szeretnéd, hogy bármi is legyen az idióta ötletedből, jobban teszed, ha ezt többet szóba se hozod.

– Hiába is próbálod tagadni, Emerson, jobban ismerlek, mint bárki ezen a bolygón. Pontosan tudom, milyen veled lenni, olyan mélyen benned lenni, hogy a lelkünk is egybefonódik. Nem lehet letagadni azt, ami köztünk volt, sem azt, hogy mennyire elszúrtam a dolgot.

Nagyot nyelt, és visszapislogta a könnyeit, amelyek felszikráztak a szemében, aztán csak hátat fordított nekem, és indult, hogy faképnél hagyjon. Bassza meg. Pont ezért nem akartam, hogy itt legyen, mire jövök. Sosem vágytam erre a szembesülésre, sem arra, hogy lássam, mekkora káoszt hagytam magam után. Ahogy huszonegy évesen tudtam, hogy nem maradhatok, ugyanúgy éreztem most is a csontjaimban, hogy ha engedem csak így elmenni, soha többé nem látom.

Nem is akartad látni, emlékszel?, hallottam a vállamon ülő kisördögöt. Nem akartad túlbonyolítani a dolgot.

Lehet, de ő akkor is Emerson, emlékeztetett a kisangyal. Vagy talán helyet cseréltek, a franc se tudja.

– Emerson! – kiáltottam utána, de ő még csak nem is lassított. – Emerson! – Szaladni kezdtem, hogy utolérjem. Épp csak megérintettem a puha csuklóját, amikor felém pördült.

– Mi az? – förmedt rám. Szinte elviselhetetlen fájdalom sütött a szeméből, majd újra felöltötte az álarcot, amit annyira szeretett.

– Miért idióta ötlet? – kérdeztem.

– A hotshot csapat?

– Igen – hazudtam. Mindent elkövettem, amit csak tudtam, hogy kerüljem őt. Hogy ne kelljen rá gondolnom, felhívnom, és a bocsánatáért esedeznem, amiért olyan életre vágyom, amit nem érthet meg. Tudni akartam, hogy miért nem vesz tudomást mindarról, ami köztünk történt, de most beértem a csapattal kapcsolatos véleményével is.

– Mert lehetetlen.

– Semmi se lehetetlen. Számomra nem.

Elkerekedett a szeme, én pedig kis híján rávetettem magam, csak hogy bebizonyítsam ezt. Jesszusom. Még tizenkét órája se vagy a városban, de máris felőrölte minden önuralmad. Mintha újra tizennyolc éves lennél…

– Figyelj, a város nem áll készen erre. Épp csak egyenesbe jöttünk a biztosítási pénzekből. Legacy egyszerűen nem engedhet meg magának egy új csapatot.

– És ha nem is a városnak kell fizetnie?

Most az ő álla esett le.

– Hogy mi?

– Ha nem Legacy állná a fizetéseket és a biztosítást, akkor belemennétek?

Pislantott néhányszor. Szinte láttam, ahogy felpörögtek a fogaskerekek túlságosan is hatékony agyában.

– Mindig a város fizette a tűzoltóit. Ez elvi kérdés. A szövetségiekhez akarsz fordulni? Az erdészeti hatósághoz?

– Nem. Persze betartjuk a szakmai követelményeiket, de egy magánbefektető finanszírozza a csapatot.

Résnyire szűkült a szeme.

– Mégis ki?

Ezúttal én tartottam hatásszünetet.

– Én.

Felvonta azt a tökéletes szemöldökét.

– Nem mondod.

– De mondom.

– Bash, egy elit tűzöltó kábé hatvanezret keres évente, és akkor még nem beszéltünk a csapatvezetőről, az adminisztrációról meg a többiről. Fenn kéne tartanod egy tizennyolc fős csapatot, ami évente alaphangon egymillió, azután még ott van a működési költség…

Szélesen elmosolyodtam.

– Jó látni, hogy használod az MBA-det. Mikor is végeztél? Kábé két hónapja?

– Te kémkedsz utánam, Bash? – csattant fel.

– Egyfolytában. És tisztában vagyok a költségekkel. Meg tudom oldani. – Egyenesen a szemébe néztem, hogy lássa, nem blöffölök.

Úgy fogadta a bejelentést a vagyoni helyzetemről, mint minden mást, egyetlen biccentéssel, azután tovább is lépett. Emmyt sosem érdekelte a pénz, akár volt nekik, akár nem – sőt különösen akkor.

– Nem a pénz az egyetlen gond.

– A tanács az – helyeseltem.

– Az egész város. Megépítetted ezt a laktanyát a régi Parson-birtokon…

– Már az én birtokom. Három éve. – Mióta eladtam az első appom. A pénz egyik felét a telekbe fektettem, a másik ment a befektetési brókerhez. Négy app után már egész jól álltam.

– Nem ez a lényeg. Mennyire lehetünk a hegygerinctől… talán fél mérföldre? – Elhalkult a hangja és leereszkedett a válla. – Miért itt?

– Mert ha nem én veszem meg, akkor valami befektetők. A társasházaknak jobban örülnél? Vagy egy turistaszállónak? Inkább mi legyünk itt, mint egy rakat fősulis kölyök, akik azon a földön eresztik ki a gőzt a tavaszi szünetben, amelyért apáink az életüket adták.

Elbizonytalanodott, és ide-oda járt a tekintete, ahogy a nagy döntések előtt mindig. Most tényleg arra volt szükség, hogy helyesen döntsön. Emersont ugyanis lehetetlen rábírni, hogy megváltoztassa a véleményét.

– Segíts nekem, Emerson. Te ismered a várost, meggyőzheted a kételkedőket.

Találkozott a tekintetünk.

– Arra kéred ezt a várost, hogy tépjen fel egy régi sebet, amire kis híján ráment.

– Arra kérem ezt a várost, hogy kezdjen el újra élni.

Lassan elfordult, és felmérte az épület minden apró szegletét. A nagy társalgót, amit mindenre használtunk a megbeszélésektől a kiképzésen át a focimeccsnézésig. Az irodákat, a konyhát, a hosszú étkezőasztalokat, még a lépcsőt is, mely a lenti lakórészbe vezetett, ha esetleg valaki nem akart a városból ingázni.

– Oké, meggondolom.

Lassan kifújtam a levegőt. Ez egy nagy, kövér talán. A talán az jó. Izmozhatok a tanáccsal és a helyi vállalkozókkal, a pénz sok mindent képes elsimítani, de ha az érzelmekről és a városról van szó, én kívülállónak számítok. Elhagytam Legacyt, mielőtt kezdett volna talpra állni.

Elhagytam Emersont.

Az ajtó felé indult, azután megtorpant. A tíz évvel korábbi csapat falra akasztott fotójánál. Tizennyolc hős. Tizennyolc áldozat. Tizennyolc koporsó.

Ujjai lágyan siklottak át mosolygó apján, aki lazán átkarolta az én apámat. Elválaszthatatlanok voltak, általános iskola óta a legjobb barátok. Még a holttestüket is egymás mellett találták meg.

– Ez az ő csapatuk, Emmy. Az apáinké, a barátainké. Imádták ezt a bandát. Soha nem kértem tőled semmit, és most is csak arra kérlek… – Megfeszült az állam. – Azért könyörgök, hogy segíts visszahozni a csapatukat.

Ahogy felnézett rám, keresztüllátott minden páncélrétegen, amit azóta növesztettem, hogy elhagytam Legacyt.

– Mi a francot tudsz te egy hotshot csapat vezetéséről, Bash? Ez nem olyasmi, amire ráköltesz egy halom pénzt, azután pedig csak úgy hátat fordíthatsz neki.

Bassza meg.

Nagy levegőt vettem.

– Azon dolgozok, hogy felvegyek egy csapatvezetőt. Valakit, akivel együtt dolgoztam Kaliforniában.

– Kaliforniában? – Emerson nem érte be féligazságokkal.

– Egy ideje én is egy ilyen csapatban dolgozom. Tudom, hogy mit csinálok.

– Mióta? – Gyorsabban összeállt benne a kép, mint reméltem.

– Hat éve – feleltem csendesen.

– Elhagytál, hogy… – Egy fejcsóválással és egy ironikus kis mosollyal elharapta a mondatot. – Persze tudtam, hogy benne vagy egy csapatban. Ryker néhány éve elmondta, csak nem derült ki, hogy mikor kezdődött. Most is velük vagy? Rykerrel? Knoxszal?

– Rykerrel. Knox északabbra dolgozik. Figyelj, ez a véremben van. Mindig is benne volt.

Felé nyújtottam a kezem, meg akartam érinteni őt, mielőtt elviharzana.

Emerson elhátrált, én pedig hagytam.

– Nem tartozol magyarázattal, Bash. Soha nem is tartoztál.

Mondd ki. Essünk túl rajta.

– Még valamit tudnod kell.

– Igen?

– Nem maradok itt. Amint feláll a csapat, visszatérek Kaliforniába.

Mintha dermesztő hideg támadt volna, kifürkészhetetlen maszkká kövült az arca.

– Akkor tényleg elmégy. Ezért vártál, amíg azt hitted, hogy én már Londonban leszek… Szándékosan úgy időzítetted a látogatásod, hogy ne kelljen találkoznod velem.

– Igen. – Hiába is próbáltam volna tagadni. Túlságosan is jól ismert. A hazugság sosem állhatott kettőnk közé. A rút valóság talán igen, de hazugság soha, és ezen most sem akartam változtatni.

Kétszer bólintott, majd sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Basszus. Miért ilyen rohadt nehéz ez? Csak könnyedén és fájdalommentesen, így terveztem. Azután felült azon a tanácsülésen, és én tudtam, hogy cseszhetem. Nem a jó értelemben.

– Kérlek, Emerson. Ez az ő örökségük…

Megtorpant, kezét a kilincsen tartva. A válla kétszer emelkedett fel és süllyedt le, mielőtt visszafordult volna felém.

– Nem, Sebastian. Mi vagyunk azok. Épp azt teremted újjá, ami megölte őket.

Minden további nélkül kilépett az ajtón, csendesen becsukta, és elvitte magával a siker egyetlen esélyét.

Harmadik fejezet

Emerson

– Mekkora baromság – mondta Harper, túlharsogva a bár zaját. A Csehó a város legnépszerűbb helyének számított, bár leginkább azért, mert nem volt másik. Péntek este lévén annak is örülhettünk, hogy találtunk két ülőhelyet.

Persze ezzel a külsővel Harper bármelyik fickót rávette volna, hogy engedje át a helyét. Az a szőke hajkorona és tündöklő kék szempár nagyobb csodákat is véghez vitt már.

– Az, ami – vontam vállat, és a számba pottyantottam egy mentolos Tic Tacot.

– Mást nem mondott? Rólatok valamit? Bármit.

Megpörgettem az üres felespoharamat.

– Semmit. Csak a segítségemet kérte, és azóta nem hallottam róla. Még mindig nem tudom, mihez kezdjek ezzel.

– El se hiszem, hogy tényleg itt van. Eskü, Ryker egy szóval sem említette.

Küldtem felé egy megnyugtató mosolyt.

– Húsz éve a legjobb barátnők vagyunk, Harper. Tudom, hogy szóltál volna.

Megereszkedett a válla.

– Szarul érzem magam, amiért nem tűnt fel. Ry nincs itthon túl gyakran, amit őszintén szólva nem bánok túlzottan. – Áthajolt a bárpulton. – Hé, Mike! Még kettőt! – emelte magasba a saját poharát.

– Annyi nem lesz elég – mormoltam magam elé.

– Jól nézel ki, Harper! – kiáltott fel egy helybéli fickó az ülőhelyéről, ahonnét a legjobb kilátás nyílt Harper közszemlére tett hátsójára.

Beleakasztottam az ujjam Harper övébe, és visszarántottam a helyére. Ahogy megpördült, máris maga elé emelte fenyegető mutatóujját:

– Pofád befogod, Alex. A kölyköd óvónénije vagyok, basszus!

– Hé, csak bókolni akartam. Nem mintha te nem néznél ki jól, Emerson... – villantott fel Alex egy csalókán édes mosolyt.

– Na, persze – horkant fel megvetően Harper.

– Kösz szépen, Alex – feleltem ezzel egy időben, miközben felrángattam a pulóver vállát vörös ujjatlan pólómra.

– Szóval Vargas hazatért? – húzta fel a szemöldökét Alex.

A kisvárosi élet szépségei.

– Csak látogatóba.

– Ja, hallom, fel akarja éleszteni a papád csapatát. Mintha lenne erre bármi esélye…

Ujjaim megfeszültek a pohár falán, bár nem tudom, miért – a csapat fölényes hangú említésétől vagy az ostoba felvetéstől, hogy Bash ne lenne képes újraszervezni. Talán mégiscsak meg kéne tennie.

– Tartsd kordában a haverod! – csattant fel Harper, mikor Greg megjelent a pultnál.

– Ja, azután megállítom a globális felmelegedést – vigyorodott el Greg. – Figyu, ha engem kérdezel, szerintem Bash ötlete jó ötlet. – Rám kacsintott, majd csatlakozott a barátaihoz az asztalnál.

Felkönyököltem a pultra. Alig vártam már azt a felest.

– Miért nem tudok vonzódni hozzá? – kérdeztem csendesen Harpertől, aki tüstént közelebb hajolt. Egy ilyen kisvárosban a falnak is füle van. – Összeillenénk, nem? Humoros, kedves, lehet rá számítani. És még jól is néz ki!

– Greg remek srác – helyeselt Harper. – Talán megpróbálhatnál randizni vele, hátha kisül belőle valami…

– Csak…? – Tudtam, hogy tovább is van.

– Csak rohadt nehéz, ha nincs meg köztetek ez az úgy-rámásznék kémia. – Elhallgatott, míg Mike leszállította a két újabb citromos vodkát, majd sokatmondó bólogatással visszavonult.

– De miért? A legtöbben úgy is boldogok, hogy nem rendeznek ámokfutást a hormonjaik. Talán van valami ebben a lassú-víz-partot-mos filozófiában.