FORDÍTOTTA

KISS MARCELL

A fordítás alapjául szolgáló mű
© #1 (DALLERGUT DREAM DEPARTMENT STORE:
The Dream You Ordered is Sold Out)

Copyright © (Miye Lee), 2020

All rights reserved.

This Hungarian edition was published by Athenaeum Kiadó in 2026 by arrangement with Sam & Parkers Co., Ltd. c/o KCC (Korea Copyright Center Inc.), Seoul and Chiara Tognetti Rights Agency, Milan.

Hungarian translation © Kiss Marcell, 2026

Borító © 2024 by Harlequin Enterprises ULC

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 656 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Máté-Tóth Zsuzsanna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A szerző előszava

Miért álmodunk? Miért töltjük az életünk egyharmadát a tudatalattinkba merülve? Miért játszódnak le bennünk titokzatos és furcsa jelenetek, miért térnek vissza hozzánk sosemvolt alakok és sohasem látott helyek? Az éjjelente látott álmaink elevennek tűnő történései a tudatalattink illúziói lennének csupán?

Minden bizonnyal mindenki feltette már magának ezeket a kérdéseket, aztán továbblépett rajtuk. Én azonban, mint a kedvenc játékát szorongató kisgyerek, egyszerűen képtelen vagyok továbblépni.

Kimeríthetetlen kíváncsiságunknak köszönhetően annyi mindent megtudott már az emberiség, és persze a tudásból sohasem elég. Minél többet tudunk, annál erősebb a kíváncsiságunk, és minél bonyolultabbak a kérdéseink, annál inkább reméljük, hogy egyszerű, gyakorlati válaszokat kapunk.

Az én esetemben ez a kíváncsiság különösen az alvásra és az álmokra vonatkozik. Örömömre szolgál a képzelőerőmmel megtölteni a tegnap és ma közti titokzatos hasadékot, amelyet – akárhogy is próbálok – képtelen vagyok ésszel felfogni. Válaszok híján a képzelőerőm és a valóság összekapcsolódására hagyatkoztam, és boldogan fogtam neki, hogy megírjam ezt a könyvet.

Megjelent előttem egy kép egy bevásárlóvárosról, ahova csak álmunkban léphetünk be. Telis-tele van különleges emberekkel és helyekkel, amelyek láttán az alvó vásárlók csak eltátják a szájukat. Vannak itt gondtalan alvást biztosító ételeket kínáló foodtruckok és zsémbes noctilucasok, akik mindenáron fel akarják öltöztetni a pizsama nélküli vevőket. Egy mellékutca végében található Maxim rémálomkészítő műhelye, az Örökzöld-hegyen álló kunyhóban titokzatos álomgyáros rejtőzködik. Látnokálmok is készülnek a városban Babaszundi Kokó felügyelete által, az égi álmokat leprechaunok szövik.

Ám az alvó vásárlók körében a legnépszerűbb hely mégiscsak maga a DallerGut Álomáruház, ahova mindenki visszajár: egy bolt telis-tele történetekkel. Remélem, hogy az olvasó szeretni fogja ezt a különböző műfajú, egyesével szépen becsomagolt álmokat kínáló helyet, ahol minden emeleten más-más világba csöppenhet az ember. Örömömre szolgálna, ha a könyvem minél több ember életét gazdagítaná, és segítene abban, hogy olvasóim minden egyes éjszaka jókat aludjanak és álmodjanak.

I Mije

Prológus
A harmadik tanítvány történelmi boltja

Penny kényelmes pólóban üldögélt kedvenc kávézója emeletén, az ablak mellett, rövid haja frissen mosva. Reggel felhívták a DallerGut Álomáruházból, és közölték vele, hogy a beküldött anyaga alapján bejutott a következő fordulóba – egy hét múlva személyes beszélgetésre várják! A közeli könyvesboltban akadt néhány könyv az interjútechnikáról és a leendő munkakörről, Penny ezeket olvasgatta.

Képtelen volt összpontosítani. A mellette lévő asztalnál teázó vendég megállás nélkül dobolt a lábával a padlón, és Penny szinte elszédült a színes, kivillanó zoknijai láttán.

Vastag köntöst viselő férfi volt, csukott szemmel szürcsölte a teáját. Amikor belefújt a csészébe, a friss erdőillat a lány asztaláig libbent. Minden bizonnyal fáradtság elleni különleges gyógynövényteát fogyasztott.

– Hmm, nagyon finom… meleg… mennyiért… töltik újra…?

Úgy motyogott, mintha álmában beszélne, majd az ajkába harapott, és megint dobolni kezdett a lábával.

Penny fordított egyet a székén, hogy ne lássa a rikító zoknikat. Rengeteg pizsamás vendég volt a kávézóban. Az első emeletre vezető lépcső mellett egy nő üldögélt, kölcsönkapott köpenyéből kilógó nyakát vakargatta. Úgy izgett-mozgott, mint aki rendkívül kényelmetlenül érzi magát.

A város, ahol Penny élt, évszázadok óta alvással kapcsolatos termékek forgalmazásából tartotta fenn magát. Szép lassan óriási metropolisz lett, ahova özönlöttek az emberek. A lakosok – így Penny is, aki itt született, és itt nőtt fel – már hozzászoktak a pizsamás vendégek látványához.

A lány kortyolt egyet a hideg kávéjából. Ahogy a keserű ital lefolyt a torkán, a zavaró zaj azonnal megszűnt, és még a levegőt is nyugalom járta át körülötte. Megérte belerakni a kétkanálnyi „Nyugtató szirupot”. Penny közelebb húzta magához a felkészítő kérdéssort, és újra elolvasta az utolsó kérdést.

Q. Melyik álom és álomkészítő kapta egyhangúlag megszavazva az 1999-es Év Álma-díjátadón a nagydíjat?

a) Kick Slumber – A Csendes-óceánt átúszó gyilkos bálna vagyok

b) Yasnoozz Otra – Egy hét szüleim bőrében

c) Wawa Sleepland – Az űrben lebegve nézni a Földet

d) Doje – Tea egy történelmi személyiséggel

e) Babaszundi Kokó – Terméketlen pár álma hármas ikrekről

Penny a tolla végét rágcsálva próbált rájönni a helyes válaszra. Annyi év eltelt már 1999 óta. Kick Slumber és Babaszundi Kokó fiatal álomalkotók voltak, úgyhogy őket ki lehetett zárni. Tollal ki is húzta őket. Mikor is adta ki Yasnoozz Otra az Egy hét szüleim bőrébent? Ha nem csalt az emlékezete, nem olyan régen. Otra általában óriási reklámkampány kíséretében dobta piacra az új álmait, Penny pedig még mindig jól emlékezett az egyik reklámszlogenre. „Ne korholja engedetlen gyermekét, inkább mutassa meg neki, milyen egy hétig az ön bőrében lenni!” – mondta a reklámszínész.

Penny egy darabig bizonytalanul mérlegelt. Melyiket válassza az utolsó két lehetőség közül? Végül a Terméketlen pár álma hármas ikrekről című álom mellett döntött. A kávéjáért nyúlt, de hirtelen egy szőrős mancs simított végig a kérdéssoron; Penny úgy meghökkent, hogy kis híján feldöntötte a bögréjét.

– Az „a” válasz a helyes – jelentette ki határozottan a mancs tulajdonosa. – Kick Slumber 1999-ben lépett a színre, és bizony történelmet csinált. Már az első évben megnyerte a nagydíjat! Fél éven át spóroltam, hogy meg tudjam venni az álmát. A legéletszerűbb álom, amit valaha volt szerencsém átélni! Az érzés, ahogy az uszonyaim szelik az óceánt, a lenyűgöző látvány a hullámok alatt… Annyira eleven volt, hogy ébredés után el sem akartam hinni, hogy mégsem gyilkos bálnának születtem! Szörnyű érzés volt. Kick Slumber egy igazi zseni. Tudod, hány évesen készítette azt az álmot? Tizenhárom!

A mancs tulajdonosa olyan büszkén mondta a magáét, mintha a saját teljesítményéről beszélt volna.

– Te vagy az, Asszam? – Penny, biztos, ami biztos, arrébb tolta a bögrét. – Megijesztettél. Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Láttam, ahogy egy kupac könyvvel a kezedben kijöttél a könyvesboltból. Rögtön tudtam, hogy idejössz. Nem szoktál otthon tanulni. – Asszam rápillantott a Penny asztalán felhalmozott könyvkupacra. – Az állásinterjúra készülsz?

– Ezt meg honnan tudod? Engem is csak reggel értesítettek.

– Mi, noctilucasok mindenről tudunk, ami ezen a környéken történik.

Asszam az utcákon dolgozó noctilucasok egyike volt. Ezek a lények olykor száz éjjeli köpenyt is cipeltek a hátukon, hogy felöltöztessék az álmukban meztelenül sétáló vendégeket. Hatalmas mancsaiknak, teherbíró karmaiknak és meleg, szőrös testüknek köszönhetően tökéletesen megfeleltek erre a feladatra. A hosszú szőrük miatt – ironikus módon – nem viseltek ruhát, ám Penny úgy vélte, hogy a meztelen vendégek talán kevésbé érzik magukat kényelmetlenül így, hogy csupasz, szőrös lényektől kaptak köpenyt, nem pedig jól öltözött emberektől.

– Leülhetek? Fáj a lábam az egész napos mászkálástól.

Mielőtt Penny válaszolhatott volna, Asszam már le is huppant a szemközti székbe. Pelyhes farkát kényelmesen kidugta a szék támlája alatt, és csóválni kezdte.

– Rémesen nehéz kérdések – nyögött fel Penny a feladatsort mustrálgatva. – Mégis hány éves vagy, Asszam, hogy így tudod a választ?

– Udvariatlan dolog egy noctilucast a koráról faggatni – felelte Asszam kimérten. – Volt idő, amikor én is keményen tanultam, hogy állást kapjak valamelyik álomboltban, de aztán feladtam. Rájöttem, hogy ez a munka jobban illik hozzám – végigsimított a vállán pihenő köpenyeken. – Akárhogy is, el sem hiszem! A lusta Pennynek interjúja lesz a DallerGut Álomáruházban!

– Végre csak kifizetődik, hogy előző életeimben annyi jót cselekedtem!

Penny úgy gondolta, kész csoda, hogy átjutott a rostán.

A város fiatal lakói mindannyian arra vágytak, hogy a DallerGut Álomáruházban dolgozhassanak. A jó fizetés, a változatos ösztönzőrendszer, a jeles alkalmakkor figyelmes juttatásként ingyen kapott álmok mind-mind csábítóak voltak, nem is beszélve a lenyűgöző, régi stílusú épületről, amely a város egyik szimbóluma volt. Ám semmi sem volt mérhető a megtiszteltetéshez, hogy az alkalmazottak magával a nagy DallerGuttal dolgozhattak együtt.

A helyiek mind jól ismerték DallerGut családfáját, egészen a távoli ősökig. A család és a város egyet jelentettek. Penny mellkasa csak úgy dagadt a büszkeségtől, amikor belegondolt, hogy talán a DallerGut Álomáruházban dolgozhat majd.

– Fantasztikus lenne, ha felvennének! – sóhajtott Penny, és szorosan összekulcsolta az ujjait.

– Csak ezekből a könyvekből tanulsz? – Asszam felemelte a feladatlapot, átfutotta, majd visszatette a helyére.

– Mindent megtanulok, amit csak lehet. Ki tudja, milyen kérdéseket tesznek fel nekem… Lehet, hogy a legendás ötöst kell felsorolnom, vagy az évtized legjobban fogyó álmáról kérdeznek, vagy arról, hogy egy adott napszakban milyen vevők szoktak megjelenni. Úgy tudom, hogy a választott műszakomban a nyugat-ausztráliai és ázsiai vevők a jellemzőek. Megtanultam kívülről az összes időzónát és naptárvonalat. Egyébként tudod, miért jönnek vevők a nap minden órájában? Elmagyarázzam?

Penny lelkesen folytatta volna a hosszú okfejtést, de Asszam megrázta a fejét.

– DallerGut sohasem tenne fel ilyen egyszerű kérdéseket. Erre még egy középiskolás is tudja a választ.

Penny elkeseredetten meredt maga elé, mire Asszam kinyújtotta a mancsát, és megveregette a vállát.

– Ne aggódj, Penny! Annyi mindent hallottam már DallerGutról, amióta több mint egy évtizede elkezdtem itt dolgozni – mondta, majd gyorsan folytatta, nehogy a lány megint az életkoráról faggassa. – Úgy tudom, hogy általában homályos kérdéseket tesz fel az álmokról, amikre nincs egyértelmű válasz. Egyébként – folytatta Asszam – azért jöttem, hogy odaadjak neked valamit. – Ledobta a válláról a köpenyeket, keresgélni kezdett köztük, majd egy kisebb csomagot húzott elő a hatalmas kupacból. Kioldotta; egy tucatnyi alvózokni esett ki belőle. – Nem… nem ezek. Ezek a mezítlábas vásárlókra kellenek… Ó, ez az!

Asszam kihúzott egy könyvecskét a csomagból. Elfért a tenyerében. A kemény, világoskék borítón aranybetűs cím állt:

Az időisten és a három tanítvány

– De rég láttam ezt a könyvet!

Penny rögtön tudta, hogy miről van szó. Valójában mindenki rögtön tudta volna, aki a városban nőtt fel. Híres könyv volt, amelyet minden gyereknek el kellett olvasnia.

– DallerGut erről a történetről is kérdezhet… Ha utoljára gyerekkorodban olvastad, olvasd el újra, ezúttal nagyon figyelmesen. Ez DallerGut egyik legfontosabb története! – Asszam közelebb hajolt Pennyhez. – Köztünk maradjon: úgy hallottam, hogy a DallerGut Álomáruház minden munkatársa megkapja ajándékba ezt a könyvet.

– Tényleg? – Penny kikapta a kötetet Asszam kezéből.

– Hát persze! Ebből is látszik, hogy mennyire fontos… – Asszam tekintete Pennyről az ablak felé siklott. – Azt hiszem, lassan dolgoznom kell. Mintha lenne ott van valaki alsónadrágban! – A noctilucas barna orra rándult egyet, és már rohant is, hogy felkapja a köpenyeket, miközben Penny segített neki visszacsomagolni a zoknikat. – Sok szerencsét, Penny! Mesélj majd, hogy ment a meghallgatás! – Asszam sietve búcsúzott, fél szemmel az utcát pásztázta. – Legalább van rajta egy alsónadrág – motyogta.

– Köszönöm, Asszam! – kiáltott utána Penny.

Asszam szívesent intett, aztán a szőrös lény leviharzott a lépcsőn.

Penny végigsimított a könyvön. Asszamnak igaza volt. Miért is nem jutott eszébe, hogy újra el kellene olvasnia ezt? Hiszen minden benne van: kiderül belőle, hogyan jött létre a nagy bevásárlóutca, hogyan született a város, és ami a legfontosabb, a DallerGut Álomáruház. DallerGut számára fontos volt a történelem, így Penny biztosra vehette, hogy a könyvből felkészülhet az interjúra. A táskájába csúsztatta a kérdéssorait, felhörpintette a kávéja maradékát, majd kihúzta magát, és belelapozott a könyvbe.

Az időisten és a három tanítvány

Régen, nagyon régen élt egy időisten, aki az emberek ideje felett uralkodott. Egy napon éppen a szokásos, ráérős ebédjét fogyasztotta, amikor egyszerre rádöbbent, hogy uralkodása a végéhez közeledik. Így hát magához hívta három tanítványát, és elmondta nekik a dolgot.

Az első, vitéz és merész tanítvány megkérdezte tőle, hogy mit tegyenek. A második, sebezhető tanítvány szeme megtelt könnyel, és egyre csak a mesterével töltött idő járt az eszében. A harmadik tanítvány szótlanul álldogált, és várta, hogy az időisten folytassa.

– Harmadik, elővigyázatos és megfontolt tanítványom, szeretnék feltenni neked egy kérdést. Ha az időt három részre osztanám, és közülük az egyik részt te uralhatnád, melyiket választanád? A múltat, a jelent vagy a jövőt? – kérdezte az időisten.

A harmadik tanítvány elgondolkozott, majd azt felelte: azt választaná, amit az első és második tanítvány meghagyna neki.

Az első, vitéz és merész tanítvány nem hagyta ki a kínálkozó lehetőséget, kijelentette, hogy neki bizony a jövő kellene.

– Kérlek, engedd meg, hogy ne kelljen a múlttal foglalkoznom, helyette uralhassam a jövőt! – kérte az időistent, hiszen mindig úgy gondolta: nincsen hatalmasabb erény annál, mint megragadni a jövőt és nem törődni a múlttal.

Megkapta hát az időistentől a jövőt és vele a képességet, hogy ne kelljen a múltra gondolnia.

A második, óvatos tanítvány a múltat kérte magának. Az emlékek birtokában lehetséges a bűntudat- és ürességmentes örök boldogság. Így megkapta az időistentől a múltat és vele a képességet, hogy sokáig dédelgethesse a régi emlékeket.

Az időistennek már csak a jelen volt a kezében, ez a múlthoz és jövőhöz képest apró időtöredék, megkérdezte hát a harmadik tanítványt:

– Akkor hát te a pillanatnyi jelent uralod majd?

Azonban a harmadik tanítvány így válaszolt:

– Nem. Kérlek, oszd fel a jelent egyenlően minden ember között.

Az időisten láthatóan összezavarodott.

– Éveken át tanítottalak, de neked egyetlen időrész sem nőtt a szívedhez? – kérdezte csalódottan.

A harmadik tanítvány nem köntörfalazhatott tovább.

– Mester, én a legjobban azt az időt szeretem, amikor mindenki alszik. Ilyenkor nem sajnálkozunk a múlton, és nem aggódunk a jövő miatt. Az emberek mégsem sorolják az alvást sehova. Az emberek alvás közben nincsenek tisztában azzal, hogy alszanak. Hogyan merészelném én, ez a szánalmas kis lény kijelenteni, hogy uralni akarom ezt az időt?

A harmadik tanítvány okfejtését hallva az első tanítvány magában kuncogott, míg a második tanítvány kissé meglepődött. Mindketten úgy vélték, hogy az alvás elvesztegetett idő, de az időisten nagylelkűen felajánlotta az alvás idejét a harmadik tanítványnak.

– Első és második tanítványom! Bánjátok-e, ha elveszem a ti részetekből a múltbéli és a jövőbéli alvás idejét, és a harmadik tanítványnak adom?

Az első és második tanítvány tétovázás nélkül rávágta:

– Egyáltalán nem bánjuk!

Így történt, hogy mindhárom tanítvány megkapta a saját részét az időből. Az első és második tanítvány – a jövő és a múlt urai – különösen elégedettek voltak azzal, amit az időistentől kaptak.

Az első tanítvány és követői nem foglalkoztak az unalmas, múltbéli dolgokkal, otthagyták a szülővárosukat, hogy egy sokkal tágasabb földön telepedjenek le, és keressenek új jövőt maguknak.

A múltat oly nagyra tartó második tanítvány és követői izgatottan emlékeztek vissza fiatalkori, ránctalan arcukra és szeretett emlékeikre.

De hamarosan jöttek a problémák.

Az első tanítvány és hívei annyira belemerültek a jövőbe, hogy a teljesen elfeledett múlt vastag ködként telepedett rá a földjeikre. A ködben nem ismerték meg többé a barátaikat és a családtagjaikat. Ahogy pedig eltűntek a szeretett társak emlékei, arra sem emlékeztek többé, hogy miről is álmodoztak annyira. Fogalmuk sem volt, hogy mi vár rájuk, a távolabbi jövő pedig végképp értelmezhetetlen lett számukra.

A második tanítvány és hívei sem jártak jobban. Beleragadtak a múlt szép emlékeibe, nem tudták elfogadni az idő múlását, a búcsút és a halált. Gyenge lelkük könnyei megállás nélkül öntözték a földet, és akkora barlangot mostak ki, hogy végül mindannyian odaköltöztek, elrejtőzve a mélységbe.

Az időisten látta mindezt. Csendesen megvárta, amíg mindenki elaludt, majd a hold fénye alatt a tanítványok hálószobáiba osont. Elővette a jelen éles töredékét, megmarkolta, és levágta vele az árnyékaikat. Aztán egyik kezében az árnyakkal, a másikban egy üres üveggel elindult a sötétségben.

Az időisten először az első tanítványnak és követőinek a hátrahagyott, ködös emlékeit gyömöszölte az üvegbe. Majd elvette a második tanítványnak és követőinek a könnyeit. Végül titokban felkereste a harmadik tanítványt.

– Mesterem, minek köszönhetem ezt a váratlan éjszakai látogatást? – kérdezte a tanítvány meglepetten.

Az időisten egyenként a harmadik tanítvány asztalára helyezett mindent, amit magával hozott: az alvó árnyékot, az elfelejtett álmokkal teli üveget és a könnyeket. A harmadik tanítvány nem is sejtette, hogy mi jár a mester fejében.

– Hogyan segíthetek ezeken az embereken? – kérdezte, ám az időisten válasz helyett fogta az álomba merült árnyékokat, és az üvegbe szuszakolta őket. Amint az árnyékok ébredezni kezdtek, az időisten a könnycseppeket is az üvegbe ejtette.

És akkor megtörtént a csoda. A könnycseppek összeálltak, és az árnyaknak szemeik lettek belőlük. Nagyra nyíltak, miközben az árnyak magukhoz tértek az emlékek üvegében.

Az időisten odaadta az árnyakat tartalmazó üveget a harmadik tanítványnak, majd így szólt:

– Legyenek ébren az árnyak, amikor az emberek alszanak.

Bármekkora bölcsességgel rendelkezett a harmadik tanítvány, fogalma sem volt, hogy mire gondol a mestere.

– Arra gondolsz talán, hogy még álmukban is adjuk meg az embereknek a gondolkodás és az érzés lehetőségét? Milyen segítséget jelentene ez a számukra?

– Az árnyak emlékeket hordoznak; ezek megerősítik majd a második tanítványhoz hasonló, gyenge lelkeket. Amikor pedig másnap felébrednek, lesz, ami emlékeztesse őket a fontos dolgokra. Nem válnak a felejtés áldozataivá, mint az óvatlan első tanítvány.

Amint az időisten befejezte a beszédét, a harmadik tanítvány tudta, hogy a tanítás véget ért, de miközben a tanítója lassan elhalványult, gyorsan feltett még egy kérdést:

– Mester, kérlek, mondd meg nekem, hogyan értessem meg ezt az emberekkel! Meg sem tudom fogalmazni, hogy mi ez az egész…

Az időisten elmosolyodott, és így szólt:

– Nem kell megértened. Jobb is, ha nem érted. Eljön majd az idő, amikor az emberek magától értetődőnek fogadják majd el.

– Legalább egy nevet adnál neki? Hívjam csodának? Vagy káprázatnak? – kérdezte elkeseredetten a harmadik tanítvány.

– Hívd álomnak. Az emberek neked köszönhetik, hogy mától fogva minden éjjel álmodni fognak – szólt az időisten, és a következő pillanatban nyoma veszett.

Penny becsukta a könyvet. Furcsán érezte magát. Amikor gyerekkorában először olvasta ezt a történetet, távolinak és abszurdnak tűnt. Tündérmesének. De hát mennyi mindent nem ért az ember ezen a világon, ha nem hisz benne? A város minden lakója magától értetődőnek fogadta el ezt a történetet, akár az élet körforgását, a nemléttel, a születéssel, az értelmet nyert létezéssel és végül a halállal. A bizonyíték? A minden egyes nap álmodó emberek létezése, illetve a tény, hogy a harmadik tanítvány később megalapította, majd leszármazottainak örökül hagyta az immáron DallerGut irányítása alatt álló álomáruházat.

DallerGut hirtelen megközelíthetetlen, mitikus figurának tűnt Penny számára. Izgatott és ideges lett, hogy hamarosan négyszemközt beszélgethet vele. Már a gondolattól borzongató hűvösséget érzett a gyomra mélyén. Mára elég ennyi, hazamegyek, gondolta.

Hazaballagott hát, hátizsákjában a könyvkupaccal, és a nap hátralévő részében, míg el nem aludt, az Asszamtól kapott könyvet bújta. Olvasta és megint elolvasta, újra és újra, egészen a nagy napig. Annyiszor végigolvasta, hogy a végén már kívülről tudta az egészet.

Az interjú napján korán megérkezett az áruházhoz, és keresni kezdte DallerGut irodáját a földszinti lobbiban. Az emberek kinyújtott pólókban, bő rövidnadrágokban vagy a noctilucasoktól kapott köpenyekben lődörögtek, és a sarokban kiállított álomtermékeket nézegették.

– Ez egy újdonság Kick Slumbertől… Galápagosi óriásteknősös álom… Nézzük csak! 4.9 pontot kapott a szőrszálhasogató kritikusoktól! „Kivételes mélység a páncélban és azon túl!” Semmire sem megy az ember ezekkel a reklámszövegekkel!

A csillagmintás pizsamanadrágot viselő vendég az „Újdonságok” részlegnél állt, kezében egy álom doboza; láthatóan nem tudott dönteni.

Pennynek tíz perce volt még, hogy megtalálja DallerGutot, de sehol sem látott olyan irodát, amely méltó lett volna a tulajdonoshoz. Meg akarta kérdezni a recepcióspultnál álló középkorú alkalmazottat, de a nő éppen telefonált. A többi, vászonkötényt viselő munkatárs hasonlóan tett-vett, észre sem vették Pennyt.

– Anya! Nem jött össze! – kiáltotta egy Pennybe ütköző lány a telefonjába. – Őrültségeket kérdezett. Én meg bemagoltam az utolsó öt év álomtrendjeit, de szóba se hozta!

Biztos, hogy az interjúról jön! Penny szinte belehajolt a nő arcába, és minden egyes szótagot kihangsúlyozva kérdezte tőle:

– Hol. Van. Az. Iroda?

A nő intett egyet a lépcső felé, aztán eltűnt a tömegben. Falépcső vezetett fel a következő szintre, ahol Penny megpillantott egy félig nyitott faajtót, amelyre egy papírt ragasztottak:

A lepergő festék és a kézzel írt, elnagyolt felirat miatt az ajtó leginkább egy régi osztályterem bejáratára hasonlított.

Penny az ajtóhoz érve mély lélegzetet vett, hogy lenyugtassa magát, majd – tekintettel arra, hogy még nem volt biztos benne, hogy ez valóban DallerGut irodája – udvariasan kopogott az ajtón.

– Igen, jöjjön be! – menydörgött bentről egy erővel teli, ismerős hang. Már többször is hallotta a tévés beszélgetésekben meg a rádióban. Kétség sem férhetett hozzá, hogy DallerGut hangja volt az.

– Elnézést kérek!

Az iroda kisebb volt, mint amilyennek kívülről tűnt. DallerGut a hosszú asztal mögött egy nyomtatóval bíbelődött éppen.

– Üdvözlöm! Adna nekem még egy pillanatot? Mindig elakad a papír, ha nyomtatni próbálok.

Élére vasalt inget viselt, magasabbnak és vékonyabbnak tűnt, mint a tévében vagy a magazinok címoldalán. Borzos, hullámos hajában szürke tincsek. Kirántott egy papírt a nyomtatóból – Penny önéletrajza volt az. A vége ugyan lemaradt, de DallerGut elégedetten bólintott:

– Na, ezt is megoldottuk.

Amikor kinyújtotta ráncos, vékony kezét, Penny közelebb lépett hozzá, idegesen megtörölte a tenyerét a ruhájában. Csak utána rázott kezet a férfival.

– Jó napot kívánok, DallerGut úr! Penny vagyok.

– Üdvözlöm, Penny! Örülök, hogy végre találkozunk.

Annak ellenére, hogy mennyire egyszerű, leginkább raktárra hasonlító irodában üldögélt, DallerGut eleganciát sugárzott. Sötétbarna szeme közelről kisfiúsan csillogott. Penny úgy érezte, hogy túlságosan megbámulja a férfit, úgyhogy gyorsan elkapta a tekintetét.

Az irodát megtöltötték a dobozok. Úgy tűnt, álmokat tartalmaznak. Régi, nyirkos dobozok és újabb, csillogó felületűek egyaránt voltak köztük. DallerGut közelebb húzott egy acélszéket, mire a lány ismét ránézett.

– Kérem, üljön le! – mutatott DallerGut az ülőalkalmatosságra. – Helyezze kényelembe magát! Ezek itt a kedvenc kekszeim, vegyen belőlük!

– Köszönöm szépen! – mondta Penny.

Beleharapott egy kekszbe, és hamarosan úgy érezte, mintha a levegő valamelyest lehűlt volna. Ellazultak a vállai. Már ismerősebbnek tűnt számára a titokzatos iroda. Mint amikor nyugtatószirupot rakott a kávéjába, bár a jó érzés ezúttal még erősebb volt. Biztosan kevertek valamit ebbe a kekszbe.

– Jól emlékszem az ön nevére – mondta DallerGut. – Lenyűgözött a beküldött anyaga. Különösen az a mondata tetszett, hogy: „Bármennyire is szeretjük, az álom csak álom.”

– Ó, valóban? Ez, ez tényleg…

Pennynek eszébe jutott, hogy pontosan azért tette bele az egyébként színtelen bemutatkozásába ezt a mondatot, hogy felkeltse DallerGut figyelmét. Talán azért hívta be, hogy megnézze magának, ki vette a bátorságot arra, hogy leírjon ilyesmit? Gondolhatta volna, hogy valami rendkívüli magyarázata van annak, hogy az egyébként átlagos pályázatát elfogadták.

Penny próbálta megfejteni DallerGut arckifejezését. Szerencsére nem azt látta benne, hogy „nézzük csak meg, hogyan reagál ez a kölyök”. Őszintének tűnt az érdeklődése.

– Örülök, hogy figyelemre méltónak találta – mondta Penny.

– Akkor kezdhetjük? – DallerGut felemelte a fejét, és a mennyezetre meredt, mintha csak a kérdésen gondolkodna, miközben Penny nagyot nyelt. – Penny kisasszony, először is őszintén mesélje el, mit gondol az álmokról.

Nehéz kérdéssel kezdett. Penny mély lélegzetet vett, és megpróbálta felidézni a tankönyvekben szereplő egyenválaszt.

– Nos… Az álmokon keresztül olyasmit tapasztalhatunk meg, amit a valóságban egyébként nem… Nem reális lehetőségek helyettesítői…

Penny jól látta DallerGut csalódott tekintetét. Valószínűleg az előtte meghallgatott jelöltek is hasonló választ adtak.

– Valaki más beszél most, nem az, aki ezt a jelentkezést írta.

DallerGut a papírokat lapozgatta, nem nézett Penny szemébe. A lány érezte, hogy már rá is vetült az elutasítás árnya. Gyorsan változtatnia kell a beszélgetés irányán.

– Ha álmainkban megtapasztalhatjuk is a nem valóságost, attól még nem válik valósággá! – Penny maga sem tudta, hogy mit beszél. Csak annyi volt a célja, hogy kitűnjön a többi jelentkező közül. Úgy sejtette, hogy DallerGut pontosan ezt akarja. Meg hát, ha az anyagában szereplő merész kijelentés – „az álmok csak álmok” – átment a rostán, lehet, hogy az a legjobb, ha ugyanebbe az irányba indul tovább. Akármennyire jól érezzük magunkat az álmunkban, ha felébredtünk, kész, vége, annyi volt. – Miért? – pillantott a lányra komoly arccal DallerGut.

Penny elbizonytalanodott. A rögtönzött válasza mögött nem állt végiggondolt okfejtés. Tudta, hogy udvariatlan dolog, de alaposan megrágta és lenyelte a keksz maradékát, hátha erőt ad neki.

– Nincsen különösebb oka. Hallottam, hogy a vendégek időnként elfelejtik az álmaikat. Ezért is mondtam, hogy az álmok csak álmok, hiszen amint felkelünk, véget is értek. Így nem keverednek össze a valósággal. Én pedig szeretem, hogy ez így van.

Penny nagyot nyelt. Folyt belőle a szó, mert félt a csöndtől; a csöndtől, amely véget vethet a meghallgatásának. Ám miután elhallgatott, már úgy érezte, hogy a válasza akasztotta meg azt.

– Értem. Ez minden, amit az álmokról gondol? – kérdezte DallerGut hűvösen.

Penny tudta, hogy kudarcot vallott, ezért úgy döntött, legalább azt megmutatja, hogy felkészülten érkezett. Miután kiment az iroda ajtaján, soha többet nem fog esélyt kapni.

– Sokszor elolvastam az időistenről és a három tanítványról szóló könyvet. A történet szerint a harmadik tanítvány uralja a többi tanítvány számára érdektelen alvásidőt.

DallerGut tekintetéből látszott, hogy jó döntés volt hallgatni Asszamra, és újra kézbe venni a könyvet. Újra figyelemmel és érdeklődéssel vizslatta Pennyt.

– Nem igazán értem a harmadik tanítvány választását – folytatta Penny. – Az első tanítvány a jövőt választotta, a végtelen lehetőségeket. A második tanítvány a múltat, az értékes tapasztalatokat. A jövőbeli remények és a múltból leszűrt leckék egyaránt fontosak a jelenbéli életünk számára.

DallerGut finoman bólintott egyet, Penny folytatta.

– De mi történik, amikor alszunk? Semmi az égvilágon. Csak fekszünk órákon át. Pihenésnek nevezzük, de akad, aki szerint csak az időnket fecséreljük. Ha belegondolunk, több tucat évet azzal töltünk az életünkből, hogy csak fekszünk. Az időisten mégis a kedvenc tanítványának, a harmadiknak adta az alvásidőt, és kérte, hogy alvás közben lássa el álommal az embereket. Mégis miért? – Penny rövid hatásszünetet tartott, hogy időt nyerjen. – Amikor az álmokra gondolok, fel szoktam tenni magamnak a kérdést: miért alszunk, és miért álmodunk? Szerintem azért, mert a maga módján mindenki tökéletlen. Mindenkinek megvan a maga gyengesége. Van, aki mindig csak előrenéz, mint az első tanítvány, mások meg a múltban ragadnak, mint a második tanítvány. Mindannyiunkra jellemző, hogy könnyedén megfeledkezünk az igazán fontos dolgokról. Szerintem azért bízta rá az időisten az alvásidőt a harmadik tanítványra, hogy segítsen az embereken. Mindannyian átéltük már, milyen egy jó alvás után megszabadulni az előző napi aggodalmaktól, és felfrissülve elkezdeni egy új napot. Erről van szó. Akár az áruházban vásárolt álmokat álmodjuk, akár álom nélkül alszunk, mindannyian lezárjuk a múltat, és készülünk a jövőre. Ha így vesszük, az alvás nem időpazarlás.

Pennynek a könyvben olvasottak alapján sikerült egy elfogadható válasszal előállnia. Maga is meglepődött, mennyire gördülékenyen fogalmazott. Igaza volt a felnőtteknek, akik olvasásra biztatták. Penny visszanyerte az önbizalmát. Le akarta nyűgözni a beszélgetőpartnerét.

– Úgy hiszem, hogy… az alvás és az álmok… egy körültekintő isten alkotta vesszők az élet szövegfolyamán!

Penny büszkén elhallgatott. DallerGut olyan tekintettel nézett rá, hogy nem lehetett tudni, vajon mi jár a fejében. A lány azon töprengett, vajon hogyan csenghetett az utolsó gondolata. Összeszorította az ajkát. Talán jobb lett volna, ha időben abbahagyja.

Csönd telepedett az irodára. A nyugodt helyiség mintha egy másik világ lett volna az ajtón túli, tolongó vásárlók nyüzsgéséhez képest. Penny hirtelen úgy érezte, hogy kiszáradt a szája.

DallerGut ráírt valamit a beküldött anyagra.

– Érdekes okfejtés, Penny kisasszony. Látszik, hogy sokat gondolkozik az álmok természetén. – A férfi összekulcsolta az ujjait, és egyenesen a lány szemébe nézett. – Engedjen meg egy utolsó kérdést. Mint tudja, több álomáruház is működik a miénken kívül. Kérem, árulja el nekem, hogy miért éppen nálunk szeretne dolgozni.

Pennynek először a magas fizetés jutott az eszébe, de aztán úgy vélte, hogy túlzott őszintesége nem keltene jó benyomást. Jól megválogatva a szavait, lassan válaszolt:

– Egymás után, gomba módra nőnek ki az érdekesebbnél érdekesebb álmokat kínáló álomboltok, de nekem eszembe jut valami, amit az Álomértelmezések című újságban közzétett interjújában mondott: egyes üzletek a szükségesnél is több, pusztán az élvezeteket szem előtt tartó alvást kínálnak. Én úgy tudom, az ön áruháza más. Csak olyan álmokat kínál, amelyekre az embereknek szükségük van, és mindig kihangsúlyozza, hogy a valóság igenis fontos. Az időisten is minden bizonnyal valami ilyesmit kért a harmadik tanítványtól. Kézben kell tartani az álmokat, hogy ne érje támadás a valóságot. Én ezért jelentkeztem ide.

DallerGut elmosolyodott, és Penny úgy érezte, hogy a széles mosolynak köszönhetően tíz évet fiatalodott. Sötétbarna szemével végigmérte a lányt.

– Penny kisasszony, munkába tud állni holnaptól?

– Természetesen!

A vásárlók zaja most már beszűrődött az eddig csendes irodába. Penny megkapta élete első állását.

1.
Egy különösen sikeres nap az áruházban

Penny levegő után kapkodva rohant. Izzadság folyt végig az orrnyergén. Előző nap a családjával vacsorázva ünnepelt, majd a barátaival telefonálta végig az éjszakát, úgyhogy nem sikerült időben felkelnie. Asszammal különösen sokáig beszélgetett, a lény minden részletet tudni szeretett volna arról, hogy mekkora segítséget jelentett a könyve.

– És amikor kifejtetted a tanítvány szerepét neki, hogyan változott meg az arckifejezése? Ó, tényleg ezen a könyvön múlt minden! A könyvön, amit én adtam!

Miután Penny megígérte, hogy meghívja valami igazán jó étterembe, Asszam végre letette a telefont.

Penny első munkanapján csak úgy nyüzsögtek az utcákon a helyiek és az álomvásárlók. A lány gyorsan átvágott a tömegen, és közben folyamatosan mentegetőzött, ahogy nekiütközött ennek-annak. Végül kifújta magát, ahogy megérkezett a DallerGut Álomáruház hátsó bejáratához. Úgy tűnt, még épp időben érkezett.

A sikátorban sült gyümölcsök és forró tej illata szálldosott. Penny semmit sem evett, amióta felébredt, úgyhogy körbenézett, hátha talál magának még munka előtt egy gyümölcsnyársat, de túl hosszú volt a sor.

– Miért van ma itt ennyi ember? – tette fel a kérdést a fejcsóválva az egyik bódé szakácsa.

Az egyik kezével gyümölcsnyársakat forgatott a grill felett, a másikkal meg kanállal kavarta egy óriási fazék tartalmát. A fazékban, karamellizált hagymatej rotyogott, amely segíti az elmélyült alvást.

Több vásárló is a teherautó előtt szürcsölgette a hagymatejét. Az idősebbek nyugodtnak és elégedettnek tűntek, de néhány fiatalabb inkább grimaszolt egy-egy korty után. Az egyik ki is öntötte a folyadékot a földre. Egy noctilucas jelent meg a semmiből, és szőrös mancsait rázva a fiatalok és Penny közé furakodott:

– Ne csináljunk mocskot, kérem!

Az Asszamnál sokkal kisebb lény morogva feltörölte a tejet. Penny arrébb lépett, hogy ne tejezze össze a zokniját. Nem húzott cipőt, a lehető leggyorsabban és legkényelmesebben akart futni.

Az, hogy valaki cipő nélkül járkál, nem számított kivételes dolognak a városban. Az utcákat szigorú tisztasági szabályok szerint tartották rendben, így olyan makulátlanok voltak, mint egy lakás belseje, már csak azért is, mert az alvó vendégek ritkán viseltek cipőt. A helyiek is zokniban indultak neki egy-egy rövidebb távnak.

Mindez rendkívül kellemetlen helyzetbe hozta a generációk óta lábbeliket készítő leprechaunokat. Az emberek több zoknit vásároltak, a cipők iránti kereslet pedig visszaesett. A leprechaunok így elkezdtek az álomipar területén tevékenykedni. Asszam egyszer azt mondta Pennynek, hogy az üzletüket így újragondoló leprechaunok ezerszázalékos bevételnövekedést értek el. Mindez hihető volt, hiszen a leprechaunok cipőüzlete a korábbi olcsó saroküzletecskéből a főutcára költözött.

Miközben Penny elhaladt a DallerGut Álomáruház melletti leprechaunüzlet kirakata előtt, rápillantott. Hatalmas felirat, termékeket hirdető poszterek, nehéz volt belesni a bolt belsejébe.

Szárnyas csizmát, korcsolyacipőt keres, vagy kecsesen úszna, és különleges papucsra van szüksége? Kerüljön beljebb! A leprechaun manók mesterségének lényegét megtestesítő repülő álomra, futó álomra és úszó álomra vágyik? Jöjjön el hozzánk a DallerGut Álomáruház második emeletére!

– Apa, veszel nekem egy szárnyas cipőt?

– Könnyen tönkremennek azok, kicsim. A legjobb cipő az, aminek jó kemény a talpa.

A kislány hisztizni kezdett, és ledobta magát a járdára:

– Ha nem veszel egyet, én itt maradok!

Penny elment a páros mellett, végül megérkezett az álomáruházba. Előhúzott egy pár papucsot a táskájából, tenyérnyi tükrében még egyszer ellenőrizte az arcát. Rövid haj, aprócska orr, szomorkás, nagy szemek. Egyáltalán nem festett rosszul. Bárcsak időben eszembe jutott volna, hogy kivasaljam a blúzomat, de most már nincs mit tenni, gondolta.

Amint belépett az áruházba, vásárlók hatalmas tömegével találta szemben magát. A recepciónál az egyik alkalmazott mikrofonba kiabált. Ugyanaz a középkorú nő volt, akit Penny az előző nap már látott telefonálni.

– Vásárlók, figyelem! Minden számlát utólag kell megfizetni. Ha megkapta munkatársunktól a kiválasztott álmot, azonnal távozhat! Hé, Dojicom testvérek! Ez rátok nem vonatkozik. Ti először fizettek!

Az eddig a hátsó ajtó felé settenkedő szeplős fiatal fiú és lány megfordult, és visszakullogott a recepcióhoz.

Pennynek fogalma sem volt, hogy először DallerGut irodájába menjen, vagy inkább vegye fel az áruház egyenruhájaként szolgáló kötényt. Néhány pillanatig a tömegben szédelgett, mígnem valaki megragadta a ruhája szélét, és a recepcióspult mögé húzta.

– Köszöntelek! Az első napod, nem igaz? Na, jól figyelj! Egy pillanatra sem kalandozhatsz el, különösen egy ilyen forgalmas napon – mosolygott Pennyre a mikrofonos nő. – Weather vagyok. A földszintért felelős menedzser, de hagyjuk a beosztásomat! Van egy akkora lányom, mint te, meg egy kisfiam. Harminc éve itt dolgozom. Egyelőre ennyi bemutatkozás elég!

A nő kellemes, szimpatikus személyiségnek tűnt, de látszott rajta, hogy fáradt. Vörös göndör haja ernyedten lógott, a hangja reszelősen csengett.

– Jó napot kívánok, Weather asszony! Igen, ez az első napom… Úgyhogy kérem, mondja meg, mit csináljak.

– DallerGut arra kért, hogy mutassam meg magának az üzletet. Ahogy tudja, öt szinten kínálunk különböző témájú álmokat. A földszinttel ne törődjön, DallerGut, én és néhány régi munkatársunk foglalkozunk az itteni vevőkkel. Ha majd felmegy az emeletekre, találkozhat az ottani menedzserekkel. Ők majd bemutatják a saját részlegüket. Utána majd mondja meg nekem, hol szeretne munkába lépni. Ám ha kiderül, hogy egyik menedzser sem szeretne dolgozni magával, nos… akkor lehet, hogy haza kell mennie.

Penny nagy kerek szeme idegesen pislogott.

– Csak vicceltem! – rázta meg a lány kezét Weather. Látszott rajta, hogy melege van, levette a blézerét, az inge a légkondicionált előcsarnokban is izzadságtól tocsogott. – Most pedig induljon, kérem! Vissza kell mennem dolgozni. Sokan vannak ma.

Penny kilépett a recepciósasztal mögül, Weather pedig eltűnt az asztal felé nyomuló vendégek tömege mögött, bár a hangját még mindig hallani lehetett.

– Mit szólna a Találkozó egy régi baráttal című termékünkhöz? Már csak egy maradt belőle a második emeleten! Azt kérdezi, hogy milyen baráttal? Fogalmam sincs! Talán egy gyerekkori baráttal, akire még mindig emlékszik?

– A Három éjszaka a Maldív-szigeteken már a megjelenésekor hiánycikk volt.

– Sajnálom, de ezt az álmot lefoglalták. Ne piszkálja a csomagolását!

– Chuck Dale Öt érzék az érzéki álom sorozatból című darabját egy perce vitte el egy csapat tinédzser.

– Hamarosan minden szinten kifogynak a készletek. Kifogynak a készletek!

Penny maga mögött hagyta Weather hangos közleményeit, és a lift felé fordult. Azonban a kígyózó sort látva a DallerGut irodája melletti lépcső felé indult el. Elgondolkodott, hogy vajon beköszönjön-e a főnökének, de miután megpillantotta a kézzel írt, „Ideiglenesen távol” feliratot, inkább úgy döntött, hogy majd később visszajön. Bizonyára még mindig nem sikerült megjavítani a nyomtatót.

A falépcső annyira meredek volt, hogy Penny lába elzsibbadt, mire feljutott az első emeletre. Az biztos, hogy ha ezt a lépcsőt fogja használni, nem lesz szüksége rá, hogy a szabadidejében eddzen.

Az első emelet makulátlanul tiszta volt. Egyszerű faberendezés, egymástól egyenlő távolságban elhelyezett világítótestek. A vitrinek helyét mintha vonalzóval mérték volna ki.

A legtöbb vitrin üresen tátongott, de a többiben mértani pontossággal elrendezve sorakoztak az egyforma masnival megkötött termékek. Az emeleten dolgozó kötényes munkatársak rendkívül kötelességtudó arccal, izgatottan foglalkoztak a termékeket szemlélő vásárlókkal.

A földszinten csupán néhány luxus árkategóriájú, éppen népszerű vagy korlátozott kiadású, előrendeléssel terjesztett álmot értékesítettek, ezzel szemben az első emeleten már átlagosabb álmokat kínáltak. Ezt az emeletet „Mindennapos életsaroknak” is nevezték, telis-tele egyszerű álmokkal: gyors kirándulásokkal, baráti összejövetelekkel és hétköznapi étkezésekkel.

A lépcső előtt, ott, ahol Penny nézelődött, egy „Emlékek” felirattal ellátott vitrin állt. Benne egy pazar bőrdoboz volt a következő figyelmeztetéssel: „Felbontás után nem visszaváltható!” Csak néhány álom maradt benne.

– Miről szól ez az álom? – szólította meg az egyik eladót némi nézelődés után egy nő.

– Gyerekkori emlékekről. Az álmában újraélheti az egyik kedvenc emlékét! A történetek álmodónként különböznek. Én azt álmodtam, hogy az anyám ölében ülök, miközben ő kitisztítja a fülemet. Az illata, a bágyadtság… Csodálatos álmot éltem át.

Az eladó álmodozva nézett a semmibe.

– Akkor kérek belőle! – jelentette ki a vevő. – Többet is tud adni?

– Természetesen. Sokan kettőt vagy hármat is vesznek belőle egy éjszakára.

Penny lábujjhegyen körbejárta az első emeletet. Egy középkorú férfi, aki az emelet menedzserének tűnt, az egyik modern hálószobaként berendezett sarokban beszélgetett egy fiatalemberrel. Penny, ügyelve, hogy ne szakítsa félbe a beszélgetést, odalépett hozzájuk.

A középkorú férfiról lerítt, hogy vezetőféle. A többi alkalmazott kötényén kitűző díszelgett, rajta az egyes szám, egyedül a férfi viselt pompás zakót, hajtókáján szintén az egyes szám. Szívós, kemény embernek tűnt.

– Miért nem vehetem meg? – kérdezte tőle értetlenkedve a fiatal férfi.

– Sajnálom, de jöjjön el inkább máskor! Attól tartok, hogy túl sok zavaró gondolat jár most a fejében, amelyek csak elhomályosítanák ezt a tiszta álmot. Jobb lenne, ha először kialudná magát. A magához hasonló vásárlók kilencvenkilenc százalékának belekúsznak a saját gondolatai az álomba, és így teljesen megváltoztatják azt. Kiváló hagymatejet kínálnak a szomszéd utcában. Attól majd jól fog aludni. Azt tanácsolom, hogy próbálja ki, és aludjon egyet!

A vásárló morogva megindult a lift felé. A menedzsernek tűnő férfi megfogta a hátrahagyott álmot, megtörölte a zsebkendőjével, és a helyes szöget megtalálva visszahelyezte a polcra.

– Elnézést… Ön az első emelet menedzsere? – kérdezte Penny óvatos udvariassággal.

A férfi élére vasalt nadrágot viselt, a cipőjén egyetlen porszem sem látszott. A bajusza ízlésesre volt vágva. Rövid haját nem kellett fésülni, olajos viasszal lapította hátra. Penny úgy érezte, nehezen megközelíthető.

– Igen, én vagyok. A nevem Vigo Myers. Ez az első napod?

– Nos, igen. Penny vagyok. Honnan tudja, hogy ez az első napom? – Penny a tenyere mögé rejtette az arcát, hogy ne látszódjon rajta, mennyire elveszett.

– A vásárlók ritkán jönnek ide hozzám maguktól. Inkább valaki mástól kérdeznek. Azt mondják, hogy nem könnyű velem beszélni, de nekem ezzel nincsen bajom. Ebből gondoltam, meg hát nem vagy ismerős. Nem különösebben bonyolult következtetés. – Myers összefonta a karját, és szigorúan Pennyre nézett. – Biztosan végigjárod az emeleteket. Emlékszem, hogy a főnök beszélt rólad.

– Igen, pontosan.

– Remek. Van valami, amit meg szeretnél tudni az én emeletemről?

Pennyt leginkább az érdekelte volna, hogyan tudtak ennyire tökéletes masnikat kötni, de erőt vett magán, és inkább azt a kérdést tette fel, ami másodjára jutott eszébe.

– Miért nem adta el az álmot annak a vevőnek?

– Jó kérdés – mondta Myers, és végigsimított az egyik vitrinen. – Az emeleten kínált álmok a legjobb termékek, mindet személyesen válogattam ki. A legjobban azt szeretném elkerülni, hogy a vevők pocskondiázva visszahozzák őket. Jól jegyezd meg! Ha csak úgy bárkinek eladogatod az álmokat, nem fogod megkapni értük a megfelelő árat.

Penny tisztában volt vele, hogy az áruház késleltetett fizetést kért a vásárlóktól, de hogy ez pontosan mit jelent, arról fogalma sem volt; de azért bólintott, mint aki mindent ért.

– Ezek az újonnan jöttek… Beküldik a jelentkezést, egy gyors beszélgetés DallerGuttal, és már fel is vették őket! – méltatlankodott Myers félhangosan.

– Igen… Hát, én is így jutottam be.

– Felháborító! Azon gondolkodom, hogy külön felvételi vizsgát állítok össze az én emeletemen dolgozóknak. Közepes tudással képtelenség megérteni az álmok bizonytalanságát és összefüggéstelenségét, hajlékonyságát és veszedelmes természetét. Nem bizony! Tudod, én egyszerre végeztem el az álomvizualizáció és álom-idegtudomány szakokat. A dolgozataim több helyen jelentek meg, mintsem számon tudnám tartani. A tudásom óriási segítséget jelent az itteni munkámban. Lehet, hogy Weather azért kapta a földszinti menedzser beosztását, mert ősidők óta együtt dolgozik DallerGuttal, de én kizárólag a tehetségemnek köszönhetem azt, amit elértem. Ugye nem gondolod, hogy csak szerencsém volt?

– Egyáltalán nem. Tényleg lenyűgöző a karrierje!

Penny nem kívánt külön vizsgázni azért, hogy az első emeleten dolgozhasson. Úgy tűnt, hogy ezt Myers is érezte, mert hátrébb lépett, és a beosztottjaira kiáltott:

– Figyelem, mindenki! Rakjuk mindent a harmadik vitrinből az elsőbe! Gyerünk! Munkára!

– Igenis!

Myers parancsát hallva az eladók azonnal megindultak. Frissen vasalt kötényeik láttán Penny még kellemetlenebbnek érezte a blúza ráncait, úgyhogy miközben igyekezett felfelé a lépcsőn, egyre csak húzogatta, hátha így kisimul valamelyest.

A második emelet vidámabb helynek tűnt. A termékek egymás mellé ragasztott poszterei a falon színes, fiatalos tapétává álltak össze. A hangszórókból friss sláger szólt.

A vásárlók és az eladók is izgatottan zsizsegtek. Az egyik eladó mindenáron meg akarta győzni a vásárlóját, hogy vegyen meg egy elegáns, rózsaszín, szív alakú függőkkel díszített álomdobozt.

– Chuck Dale Érzéki álomsorozata mindig hiánycikk. Nem vesz inkább egyet Keith Gruertől? Ha szerencsés, álomtalálkán vehet részt álompartnerével az álmában! – Amikor az eladó látta, hogy a vevőt akár érdekelheti is a dolog, alig hallhatóan odasúgta neki: – Persze a végeredmény magán múlik, úgyhogy valójában előre nem tudni, hogy ki lesz az álompartnere.

Úgy tűnt, hogy a második emeleten jóval lazábbak a szabályok. Mindenki a saját ízlése szerinti kötényt hordott. Az egyik eladó hercegnőset viselt, egy másik a kedvenc álomkészítőjének a kitűzőjét rakta rá. Egy harmadik munkatársnak, aki éppen azzal bíbelődött, hogy kicseréljen egy kis égőt az egyik vitrinben, nagy zseb volt a kötényén, tele csokoládéval.

Penny tekintete a menedzsert kereste, de senki sem hordott magasabb beosztást tükröző egyenruhát, és senkiről sem sugárzott, hogy tapasztaltabb lenne a többieknél. A lány odalépett a legközelebbi, egyszerű vászonkötényt viselő, vitrint törölgető eladóhoz:

– Elnézést kérek, meg tudná mondani, hogy ki az emeletmenedzser? Új munkatárs vagyok, és éppen bejárom az épületet.

– Ó, magasságos, egy új munkatárs! Én vagyok a menedzser! A nevem Mogberry. A második emeletért felelek.

A nő ugyanolyan ruhát hordott, mint a többiek. Rövid, hullámos haját hátrafogta, de itt-ott elszabadult egy-egy tincse. Meglehetősen fiatalnak tűnt a vezető beosztáshoz, és rózsaszín orcájának köszönhetően még fiatalabbnak festett.

Penny udvariasan bólintott:

– A nevem Penny. DallerGut utasítására járom be az emeleteket.

– Hallottam hírét! Isten hozta a második emeleten! – mosolyodott el Mogberry. – Nálunk találhatók az úttörő jelentőségű és szórakoztatóan aktív álmok. Ó, elnézést, megbocsát egy pillanatra? – Mogberry megfordult, és odaszólt a közelben nézelődő vásárlónak: – Segíthetek önnek, uram? Tudja, hogy mit keres? Ha elmondja a szempontjait, biztosan találunk egy önnek megfelelőt!

A vásárló sportos rövidnadrágot és mellkasig érően kivágott, ujjatlan fölsőt viselt. Úgy festett, mint egy középiskolás. Egyre csak a kezét dörzsölgette, mintha fázott volna.

– Egy olyat szeretnék, aminek én vagyok a főhőse. Forogjon körülöttem az egész világ! Az utolsó álomban, amit vettem, menő rapper voltam egy iskolai előadáson, úgy éreztem magam, mint egy sztár!

– Nem sok hasonló van már raktáron… Mit gondol egy sci-fi filmről? A szuperhősös filmek nagyon mennek mostanában. Lehet bíborpáncélos vashős vagy legyőzhetetlen zöld szörnyeteg. Az álom készítője, Celine Gluck híres arról, hogy rendkívül ügyel a részletekre, úgyhogy rögtön belemerül majd a világába!

– Éppen ma láttam egy szuperhősös filmet! Klassz! Adjon egyet belőle!

Mogberry elégedetten mosolyogva nyugtázta az üzlet megkötését. A vásárló elvette az álmot, és már ment is az emelet túlsó végébe, hogy az ottani termékeket nézegesse.

Penny nézte, ahogy a fiatal férfi távolodott. Hirtelen eszébe jutott a leprechaun-cipőüzlet kirakatában látott felirat.

– Úgy hallottam, hogy ezen az emeleten árulják a leprechaunok repülő álmát. Van még belőle? – kérdezte.

A mindig mosolygós Mogberry grimaszolt egyet.

– A repülő álmokból soha sincsen készleten. Ravasz kis fickók ezek a leprechaunok! Nem mondanám, hogy örültem neki, amikor egyszer csak megjelentek az álomiparban. Egy idő után rájöttem, hogy időnként olyan álmokat is bekevernek a termékeik közé, amelyekben nem tud mozdulni az ember. Mintha acélból lenne a lábad! Mikor megkérdeztem tőlük, hogy ez meg mi, azt mondták, hogy csak jobb lesz így az üzlet, több pénzt kereshet így az ember. Még meg is fenyegettek, hogy ha sokat ugrálok, nem küldenek több terméket, mert hát amúgy is csak ők tudnak ilyen álmokat készíteni. Mégis micsoda ostobaság ez?

Penny már sajnálta, hogy nem foglalkozott korábban többet az álmok fizetési rendszerével. Miért jövedelmezőbbek a mozdulatlan álmok? Egyszerűen nem értette. A könyvesboltokban nézelődve a kezébe kerültek már az ismertebb közgazdasági könyvek, A késleltetett álomfizetések közgazdaságtana és az Adj el álmot, vegyél házat, de sohasem vette a bátorságot, hogy elolvassa őket. Nem volt tehetsége a pénzhez meg a számokkal kapcsolatos dolgokhoz. Lett volna még egy-két kérdése Mogberryhez, de végül úgy döntött, hogy inkább hallgat, nem akarta egyértelművé tenni, hogy mennyire tájékozatlan. Nem lett volna jó, ha egyik emeleten sem kap munkát emiatt.

– Igazán a sarkára állhatna már DallerGut. Egyáltalán ne üzleteljünk a leprechaunokkal, és kész – morgott Mogberry.

Minél többet morgott, annál inkább látszott rajta, hogy mennyire elégedetlen. Dühösen mondta a magáét, és minden szavára újabb hullámos tincse szabadult el, mígnem több haja volt már szabadon, mint a varkocsban.

Penny forogva nézelődött. Hogyan is juthatna fel a leggyorsabban a következő emeletre? Mogberryből pedig csak dőlt a panasz, egy mellettük elhaladó munkatársának személyében pedig hamarosan megtalálta a következő áldozatát, úgyhogy egy pillanattal később már neki részletezte minden problémáját a leprechaunokkal kapcsolatban, Penny pedig gond nélkül elosonhatott a második emeletről.

Penny sokat remélt a kizárólag nappali álmokat kínáló harmadik emelettől. Úgy hallotta, hogy ezek a termékek különösen az állat vásárlók és az egész nap szundikáló csecsemők között voltak népszerűek. Arra számított, hogy itt szeretni való vevők körében dolgozhatna, és ez pont elég lett volna számára.

Izgatottan indult meg hát a harmadik emeleten, de azzal szembesült, hogy néhány kedves, apró vevőt leszámítva itt is felnőttek meg félelmetes kinézetű állatok tülekednek. A többi emelethez képest itt alacsonyabb volt a mennyezet. A vitrinek csak a bokájáig értek. Úgy érezte magát, mint egy bolhapiacon, ahol az eladók hatalmas plédekre és matracokra kipakolva kínálják a portékáikat.

Penny a falhoz tapadva próbált eloldalazni a folyosón heverő lajhár mellett, amelyet egy kuncogó csecsemő piszkált éppen. A Penny lábánál lévő vitrin tábláján a „Játék a gazdival” feliratot lehetett olvasni. Egy öreg, csupasz kutya szimatolva keresgélt álmot magának. Penny arrébb lépett, hogy ne zavarja.

Tok-tok, ütögette meg valaki Penny hátát, mire a lány összerezzent. Megfordult; tréningruhás, hosszú borzas hajú férfival találta szemben magát.

– Szia! Te vagy az új lány? Miért nem hozzám jöttél először? – kérdezte ravaszul.

– Ó, szia! A nevem Penny. Éppen belemerültem a nézelődésbe… Te vagy a harmadik emelet menedzsere?

– Naná! Speedo vagyok, a menedzser! Ki más is lenne itt a főnök? – Speedo csak úgy hadart. – Itt mindig pörög az üzlet. Óriási a kereslet! Tudod, hogy mi a legfontosabb ezen az emeleten?

Penny egy kicsit zavartnak tűnt, de Speedo láthatóan tudta, hogy hova akar kilyukadni, úgyhogy a lány megpróbált udvariasan kíváncsi arckifejezést vágni. Speedo felszegte az állát, és a bal kezével végigsimított hosszú haján. Az állán ritkás szakállkezdemény meredezett. Penny próbált inkább a mellkasán pompázó kitűzőre koncentrálni. Rajta a hármas szám.

– Természetesen honnan is tudnád? Jól figyelj! A lényeg, hogy a vevőink ne aludjanak túlságosan mély álmot. Egy hosszú alvás után csak sírnak a csecsemők, a mély álomba merülő állatok pedig túl könnyen esnek zsákmányul a ragadozóknak. Úgyhogy amikor kétségeink vannak, a legjobb, ha inkább nem adjuk el a kérdéses álmot. A sales amúgy is más emeletek dolga.

Speedo láthatóan képtelen volt abbahagyni a beszédet. Egyszerűen belehalt volna, ha el kell hallgatnia, és hát nem sokan voltak körülötte, akiknek a saját nagyszerűségét ecsetelhette.

– Van kérdésed a számomra?

– Hát… – Penny próbált kitalálni valamit, de Speedo nem hagyta megszólalni.

– Azt akarod megkérdezni, hogy miért hordok melegítőt. Mindig ezt kérdezik tőlem.

Penny képtelen volt úgy tenni, mintha valóban ez foglalkoztatná, de Speedót szerencsére nem érdekelte a dolog.

– Mindig is azt gondoltam, hogy elpazarolt idő külön felvenni a felsőt és a nadrágot. Inkább alszom egy kicsit tovább helyette. Ó, és akkor mit csinálok a fürdőszobában, járhat most a fejedben. Ezek már igazi okosruhák, meghúzod a cipzárt itt, és…

– Köszönöm, Speedo, de nincs erre szükség. Tudom én ezt.

– Tényleg? Akkor megtennéd, hogy nem tartasz fel? A spanyol sziesztázók ilyenkor szokták elözönleni az emeletet.

Speedo olyan gyorsan állt tovább, ahogy a nyelve forgott. Egy pillanattal később már szóba is elegyedett egy vásárlóval:

– Magának aztán jó szeme van! Az álom neve Vissza a fáradtságból. Már csak kettő van raktáron. Nincsen ennél jobb szunyókálás! Mit gondol? Egyet vagy kettőt csomagoljak?

A döbbent vevő lerakta az álmot, és inkább elsomfordált. Speedo agresszív viselkedését érzékelve egyre többen döntöttek a távozás mellett, de a férfi észre sem vette, hogy mi történt, nagy léptekkel masírozott az emeleten.

– Hé, Penny, te még itt vagy? – kérdezte Speedo, és már ott is volt a lány mellett, hogy a fülébe súgjon valamit.

Penny csak remélte, hogy nem osztják be erre az emeletre. Egyre jobban kezdett kétségbeesni. Még ott volt a negyedik emelet, de ott csak a többi szinten megmaradt álmokat kínálták. Nem remélte, hogy ott jobb munkakörnyezetet talál.

A negyedik emeletre érve először a zászlókra lett figyelmes. Mindenhonnan zászlók lógtak. Félretolta az egyiket, rajta a felirat: „Lejáratközeli termékek hatalmas leárazása!”

Sokkal zsúfoltabb emelet volt ez, mint az összes többi, szinte mozogni sem tudtak az eladók és a vevők. A központi bemutatórészen lévő álomdobozokat mintha csak odadobálták volna. Matricák és féloldalas feliratok hirdették az ajánlatokat.

Nyolcvanszázalékos szuperleértékelés!

Tájékoztatás: Az itt kínált álmok fekete-fehérek. Ha a színes változatot szeretné megvásárolni, érdeklődjön a többi szinten.

A feliratok alatt heverő álomdobozon hashtagek virítottak: #homarevesamagantengerparton, #naplementeadelszigetstrandjan és egyebek. Penny elképzelt egy fekete-fehér jelenetet, a fekete homárt és a szomorú szürke óceánt, és megrázta a fejét. Szóval ez az, amikor nincsen drágább az olcsónál, gondolta.

– Kedves vevők, igazi kincskeresésen vehetnek részt! Néhány álmunk eredeti ára ötven gorden volt, és a legendás ötös álmait is megtalálhatja itt, aki szemfüles! Limitált kiadások! Mind itt várják, hogy valaki végre megtalálja őket! Keressék meg a saját kincsüket!

Penny a szemben lévő vitrin teteje felé mutató egyik alkalmazott hátára pillantott. Kerek vállak, mackós alkat, de azért fürge mozdulatok… Ismerősnek találta a körvonalait.

– Motail!

– Penny! Nem tudtam, hogy te vagy az új munkatárs! – köszöntötte izgatottan Motail a lányt.

A fiú Penny középiskolai barátja volt, az egyik legnagyobb hangú diák, aki mindig is szeretett a középpontban lenni, és akiről köztudott volt, hogy mennyire jól utánozta a tanáraikat.

– Te vagy itt a menedzser?

– Dehogyis! Bár talán majd egy nap. A negyedik emeleten nincs menedzser. Úgy adjuk el az álmokat, ahogy akarjuk, ránk van bízva. Én szeretem! – Motail a beszélgetésük közben sem hagyta abba a munkát. – Ma én állom a cechet! Egyet fizet, kettőt vihet! A saját fizetésem bánja!

– Biztos, hogy jó lesz így? – kérdezte aggodalmasan Penny.

– Hazugság. Eleve dupla áron kínáltam – bújt ki kordbársony zakójából Motail, a vállára vetette, és tovaszökellt. Illett hozzá ez a hely. Penny elképzelte magát, ahogy Motailhez hasonlóan ugrándozva értékesíti az álmokat, és hirtelen elszomorodott. – Nézd csak, Penny! Ezeket nézd! Jó áru, most érkezett!

Motail már repült is Pennyhez, a kezében egy áttetsző, kékes papírba csomagolt dobozt tartott.

– Ez lenne?

– Pontosan! Az Egy hét Tibetben Wawa Sleeplandtől. Elképesztően jó! Persze, időnként fekete-fehér, de mégis. Sleepland álombéli tájai jobbak, mint a valóság. Hallottál már róla, nem?

– De hogyan kerül ide egy ilyen drága álom?

Penny összezavarodott. Wawa Sleepland a legendás ötös tagja volt. Nehezen lehetett hozzájutni az álmaihoz, volt, hogy hónapokat is várni kellett rájuk.

– Az egyik vevő rendelt magának egyet, de végül nem jött el érte időben. Az év közepi vizsgák vagy micsodák idején történt. A vevő áttanulta az egész éjszakát. Azok a termékek, amelyeket nem vesznek át időben, mind idekerülnek a negyedik emeletre. Félreteszem, amíg véget nem ér a munkaidőm – mondta Motail, és huncutul mosolyogva betolta a lábával a dobozt, amennyire csak tudta, a vitrin alá. – Kérlek, ne szólj DallerGutnak, Penny! Nem szeretném, ha kirúgnának! – vigyorgott a fiú. – Gondold végig, lehet, hogy ide kellene jelentkezned. Ezen az emeleten lehet keresni egy kis mellékest!

Penny szeme kikerekedett.

– Az alapbérünk persze nem sok – tette hozzá Motail.

Nem volt más hátra, Pennynek le kellett mennie a földszintre, hogy beszéljen DallerGuttal. A lift helyett inkább lépcsőzött, így tudott még gondolkodni egy keveset.

Mérlegelni kezdte az egyes emeletek előnyeit és hátrányait. A negyedik emeleten meg kell tanulnia harsogni, annyira más személyiséggé kell válnia, hogy szinte újjá kell születnie. A harmadik emeleten a Speedóval közös munka lenne a legnehezebb. A második emelet szórakoztatónak tűnt, de mindig vigyáznia kellene arra, hogy ne kerüljön szóba valami Mogberry számára kellemetlen téma. Vigo Myers első emeletén pedig bizony mindennap frissen vasalt blúzban kellene érkeznie, és ott volt még a külön vizsga is. Amikor az első emeletnél járt, Myers kiáltozása ütötte meg a fülét:

– Minden elfogyott az első emeleten! Mindenünk kifogyott!

Penny hamarosan odaért DallerGut földszinti irodája elé, de még mindig nem tudta, hogy valójában hol szeretne dolgozni. Az „Ideiglenesen távol” felirat eltűnt az ajtóról. Éppen kopogtatni kezdett volna rajta, amikor észrevette, hogy résnyire nyitva van. Belesett. DallerGut nem volt egyedül. Weather ült az asztala előtt.

– DallerGut, megöregedtünk és elfáradtunk. Nem vagyunk már olyanok, mint harminc évvel ezelőtt, amikor egy olcsó dobozos ebéd elég volt ahhoz, hogy teljesen feltöltődjünk. Több emberre lenne szükségünk a recepción. Nem bírjuk már ketten. Nézd meg a mai napot! Egyáltalán nem tudtál segíteni, mert az előrendelésekkel meg a nyilvántartással foglalkoztál az irodában. Majdnem összeestem attól, hogy a te munkádat is végeznem kellett – sorolta a panaszait Weather.

– Sajnálom, Weather, de te is pontosan tudod, hogy mennyire fontos a recepciós munka. Nem bízhatom akárkire. Lehet, hogy meghirdetem a munkatársaim között, hátha valakinek kedve támad hozzá. Kérlek, bírd ki még egy kicsit! Tudom, mennyire megerőltető. Nem vagyok biztos benne, hogy bárki alkalmas lenne rá… Talán… ó, igen! Mit gondolsz az első emeleti Vigo Myersről?

– Vigo Myersről? – hőkölt vissza Weather.

– A tapasztalata és tudása óriási segítség lehetne – mondta DallerGut kedvesen.

– Ó, én nem hiszem, hogy tetszene neki az ötlet, hogy nekem kellene dolgoznia. Hacsak nem kínáljuk fel neki a földszinti menedzseri beosztást… Várjunk csak! Van itt valaki?

Úgy tűnt, hogy Weather megérezte Penny jelenlétét, mert az ajtó felé fordult.

Penny nyugalmat erőltetett magára, és belépett az irodába.

– Elnézést kérek, nem akartam félbeszakítani a beszélgetést. Azért jöttem, mert befejeztem az épületbejárást…

– Ó, értem. Rendben! Kérem, foglaljon helyet! – mosolygott DallerGut. Puha kardigánt viselt, a mosolya megnyugtató volt. – Nos, melyik emeleten szeretne dolgozni?

– A maga helyében az első emeletet választanám – vetette közbe Weather. – Tudom, hogy nem könnyű együtt dolgozni Vigo Myersszel, de sokat tanulhatna tőle.

Láthatóan ő is kíváncsi volt rá, hogy Penny végül melyik szintet választja. Penny érezte, hogy hirtelen felkínálkozott egy új lehetőség, amelyet semmiképpen sem akart elszalasztani.

– A földszinten szeretnék dolgozni – válaszolta néhány pillanatnyi szünet után határozott hangon.

Meglepetésére DallerGut és Weather rögtön rábólintottak a felvetésére. Úgy tűnt, Weather különösen örült, hogy azonnali segítséget kapott a munkában. DallerGut pedig, aki titokban biztosan tartott valamennyire attól, hogy Weather egyszer csak bedobja a törülközőt, és kijelenti, hogy kilép, vagy átmegy egy másik üzletbe, ugyancsak megkönnyebbült, hogy Penny egy magától értetődő megoldással megmentette a helyzetet.

Mind a hárman a recepcióspulthoz mentek, hogy Penny megkaphassa az új beosztását érintő eligazítást. A pult mögött biztonsági kamerák mutatták az egyes emeleteket, mellettük pedig a bejelentésekhez használt mikrofon meredezett. Az egyik oldalon a vevőknek szánt szóróanyagok tornyosultak.

– Innen követni tudja az emeletek raktárkészletét, az eladásokat és az álmokért beérkező összegeket – mondta Weather, miközben újabb és újabb ablakot nyitott meg a számítógép monitorján. – Ez az ÁlomFizetség 4.5! Minden funkcióval ellátott program ahhoz, hogy működni tudjon az üzlet. A beérkező összegeket számontartó rendszerénél nincsen jobb a világon. Nem olcsó, de megéri. Ez itt a széffel összekötött automatikus egyenleg… Ha a leltárkészlet tizennégy százalék alá esik, automatikus figyelmeztetést kapunk…

Penny érezte, hogy egyre kevésbé képes koncentrálni. Alig tudta követni Weather magyarázatait. Meglepő módon DallerGut ugyanolyan üres tekintettel meredt a képernyőkre, mint ő.

– Szóval ugyanúgy távol áll magától a technológia, mint DallerGuttól? Akkor megmutatom a Szemhéjmérőt.

– Ehhez legalább nekem is van valami közöm – csillant fel DallerGut szeme.

Weather a recepcióspult mögött lévő fal felé fordult, amely – ha jobban megnézte az ember – telepakolt polcokból állt össze. Minden polcon egy kis, számokkal ellátott mérőalkalmatosságot lehetett látni. A mérőkön kis súlyok mozogtak fel és le, akár a szemhéjak – azt jelezték, hogy tulajdonosuk alszik vagy ébren van éppen. A Penny melletti, „902-es” felirattal ellátott mérő az „éber” és „álmos” közti értéket mutatta.

– A törzsvásárlóinknak járnak ezek a mérők. Azért készülnek, hogy előre tudjuk jelezni, mikor várható, hogy eljönnek hozzánk. Az üzletünkben hosszú évek alatt felhalmozódott technikai tudás eredményei – jelentette ki DallerGut büszkén.

– Ennek a törzsvásárlónknak korábban ilyentájt kezdett lecsukódni a szemhéja – mondta Weather elmélázva, ahogy a 999-es Szemhéjmérőre nézett. – De ahogy megöregedett, egyre kevesebbet alszik már. Ritkán jön el álomért. Sok emlék köt össze minket ezekkel a vevőkkel. Ha egyikük előrendelt valamit, és nem jön el érte időben, előfordul, hogy finoman végigsimítok a szemhéján. Ám ez alapvetően kerülendő dolog. Sohasem tudhatjuk, hogy éppen mit csinálnak, vajon olyan helyzetben vannak-e, hogy biztonságosan elbóbiskolhatnak.

Penny szorgalmasan jegyzetelte a tömérdek új információt.

– Meg tudná ismételni azt, amit az imént mondott? Hogy kell pontosan végigsimítani a szemhéjakon?

– Minden rendben. Ne aggódjon! Egymás mellett fogunk dolgozni.

Miközben tovább boncolgatták a Szemhéjmérő működésének részleteit, egyszer csak egy figyelmeztető üzenet kezdett pittyegni a számítógépen. Az ÁlomFizetség rendszer küldött figyelmeztetést, amiről Weather ódákat zengett.

Bíp-bíp. Minden termék kifogyott. Nincsen semmi készleten!

– Minden kifogyott, vége a munkának – ismételte meg DallerGut, miután elolvasta az értesítést, majd a mikrofonban is kihirdette, hogy ezen a napon mindenki korábban hazamehet.

A bejelentésére viharos éljenzés volt a válasz.

– Nem is emlékszem, hogy mikor történt utoljára ilyen! – mondta Weather. – Egyébként nekem is hamarabb haza kell mennem. Család összejövetelünk lesz. A kisebbik gyerekem megtanult kézen állni. Megünnepeljük!

Az alkalmazottak egyenként elhagyták az áruházat, végül csak DallerGut meg Penny maradt. Penny is ment volna a dolgára, de úgy döntött, hogy megvárja, hogy először a főnöke induljon haza. DallerGut pedig egyelőre az irodában maradt. Közben a főkapuhoz még mindig érkeztek az újabb és újabb vásárlók.

– Sajnálom, de minden kifogyott. Holnap újra kinyitunk, amint feltöltöttük a készleteket.

Penny sajnálkozó arckifejezéssel nézett a pizsamás emberekre, akik végül vállrándítva megfordultak és elmentek.

– Mit ír? – kérdezte Penny.

– Egy feliratot a kapura arról, hogy mindent eladtunk.

Penny némán nézte DallerGutot. A férfi három papírlapot már összegyűrt és eldobott, mert nem tetszett neki a saját írása, és immáron a negyedik fölé hajolt. A lány még mindig felfoghatatlannak találta, hogy éppen vele dolgozott. Tényleg ott állt mellette ez az élő legenda!

– A történetben szereplő harmadik tanítvány tényleg az egyik őse? – kérdezte Penny váratlanul.

– Ezt mondták nekem. A szüleim és a nagyszüleim nem győztek emlékeztetni erre – válaszolta könnyedén DallerGut, miközben pihéket söpört le a kardigánjáról.

– De hát ez elképesztő! – Penny megbűvölt tekintettel nézett DallerGutra, aki éppen akkor fejezte be a feliraton az utolsó betűt.

– Elkészült! – jelentette ki.

– Majd én kirakom! – ajánlkozott Penny, és két hosszabb celluxdarabbal akkurátusan kiragasztotta a papírt a kapura.

Mielőtt ismét bement az épületbe, kicsit hátrébb lépett, hogy megnézze, egyenes-e a felirat.

Mára minden termékünk kifogyott!

Köszönjük kedves vevőinknek, hogy az alvás felé vezető útjukon meglátogatták a DallerGut Álomáruházat!

Jöjjenek vissza holnap is! Az év minden napján nyitva tartunk.

Fantasztikus álomtermékekkel várjuk Önöket!

A legnagyobb tisztelettel,

DallerGut

– Ránk fér egy kis édesség! – hümmögte DallerGut, miközben kinyitott egy zacskó nyugalomkekszet. Ugyanezzel kínálta meg Pennyt a meghallgatáson. – Nocsak, maga még mindig itt van, Penny? Ideje hazamenni.

– Én… Én csak, így, hogy ön még nem ment haza…

– Ó, nem… én már otthon vagyok – mondta titokzatosan a férfi.

– Valóban?

– Én ennek az épületnek a padlásán élek. Lakássá alakíttattam.

– Ó…

Csing-ling.

Megszólalt a csengő, egy idős vevő lépett be.

– Nagyon sajnálom, de mára mindenből kifogytunk – hadarta Penny.

DallerGut is odalépett, és jelezte Pennynek, hogy majd ő intézi a dolgot.

– Én… nem azért jöttem, hogy most vegyek valamit. Felvesznek előrendelést? – kérdezte az idős úr.

– Természetesen. Kérem, kövessen!

DallerGut ügyesen a háta mögé rejtette a kekszét, és beinvitálta az idős férfit. Még néhány vásárló követte. A különböző korú és nemű vásárlókban volt valami közös: mindannyiuk szeme ki volt sírva.

– Valami bajuk van – súgta oda Penny DallerGutnak.

– Igen. Ismerem őket. Ma később érkeztek, mint szoktak.

– Biztosan forgolódtak, mielőtt elnyomta őket az álom.

– Meglehet.

DallerGut a bejárattól jobbra található személyzeti pihenő felé terelte a csoportot. Penny is velük tartott, mivel az álomkereskedő nem tiltakozott.

A nyikorgó, boltíves ajtó mögött található terem meglehetősen tágas volt. A kis lámpára hasonlító csillár meleg, barátságos fényt árasztott. Viseltes, foltozott párnák, egy kanapé és egy farönkből faragott asztal jelentették a berendezést. Egy régi hűtőszekrény, egy kávégép és egy nassolnivalókat kínáló kosár tették még otthonosabbá a helyiséget.

A vevők leültek, DallerGut pedig cukorkákat markolt a kosárból, és elkezdte kiosztani nekik. – Ez mélyálomcukorka. Édes és hatásos! Tökéletes a maihoz hasonló álmatlan éjszakákra.

A vendégek elvették a cukrokat. Többeknek is potyogni kezdtek a könnyei.

– Azt hiszem, először a „nyugtatókekszből” kellett volna adnom – sajnálkozott DallerGut. – De ne aggódjanak! Sírjanak, amennyit csak jólesik! Ami itt történik, arról senki nem fog értesülni. Milyen álmot kérnek tőlem ma?

– Néhány napja szakítottam a barátommal – kezdett bele egy fiatal nő, aki az ajtó mellett telepedett le. – Eleinte semmi bajom nem volt, jól tartottam magam, de ma elkapott a fejfájás, lüktetett a halántékom, kalapált a szívem, és kifejezetten nyomorultul éreztem magamat. Képtelen voltam továbblépni a szakítás óta, egy lépést sem tettem meg előre. Tudni szeretném, hogy mi az, ami nem hagy nyugodni: sajnálkozás vagy harag? Lehet, hogy ha újra találkoznék vele az álmomban, rájönnék…

Miután a fiatal nő elhallgatott, a többiek is elmondták a történeteiket.

– Kicsi voltam még, amikor elveszítettem a nővéremet. Nagy volt kettőnk között a korkülönbség. Tegnap lettem huszonöt éves. Ugyanannyi, mint a nővérem volt, amikor elment. Most értettem csak meg, hogy mennyire fiatalon hagyott itt bennünket, és nagyon fáj. Szeretném látni, legalább az álmomban, szeretnék beszélgetni vele. Vajon jól van?

– Hamarosan lejár a határidő, de én még nem nyújtottam be a pályázatomat. Mindenki más már biztosan elküldte a zseniális ötleteit, én meg annyira ostobának érzem magam. Öregszem, és már csak abból gazdálkodhatok, amit eddig megtanultam, de képtelen vagyok feladni az álmaimat! Folytatni akarom!

– Múlt hónapban lettem hetven… Hosszú, tartalmas életem volt. Ma új idősotthonba költöztem, közben találtam néhány fényképet diákkoromból meg az esküvőmről. Azóta nem hagynak nyugodni az emlékek. Az ágyban fekve elfogott a kétségbeesés. Kegyetlenül megérintett az elröpült idő.

Minden vevőnek megvolt a maga története. Eltartott egy darabig, amíg DallerGut lejegyzetelte az összeset.

– Mindenkinek köszönöm! – mondta végül. – Elkészítettem az előrendelési jegyzőkönyveket. Hamarosan elkezdjük az álmok legyártását.

A mélyálomcukorkát szopogató vevők összeszedelődzködtek.

– Mikorra várhatjuk az álmunkat? – kérdezte egy idős hölgy, akinek utoljára sikerült talpra állnia.

– Lássuk csak… néhányan rögtön megkaphatják, de a többieknek egy kicsit várniuk kell.

– Mennyi ideig?

– Most nem tudom pontosan megmondani, de egyvalamire biztosan szükség lesz ahhoz, hogy megkapják az álmaikat.

– Mire?

– Minden éjszaka próbáljanak meg mélyen aludni. Ennyi.

A vevők lassan kitódultak az épületből. DallerGut még mindig a jegyzeteivel bíbelődött, miközben Penny is indulni készült.

– Gyakran ad el személyre szabott álmokat? – kérdezte a lány.

– Nem túlságosan gyakran, de azért előfordul. Nagyobb kihívás ez, mint az előre elkészített álmok. Akkor fogja ezt megérteni, ha már egy ideje hasonló üzletet irányít. Most pedig menjen haza!

– Igenis! – bólintott Penny, miközben a Szemhéjmérők egyre csak fel-le mozogtak.

– Penny, várjon egy kicsit!

– Igen?

– Elfelejtettem hivatalosan köszönteni az új munkahelyén. Gratulálok! Örülünk, hogy önnel dolgozhatunk. Őszintén remélem, hogy egyelőre ön is jól érzi magát nálunk.