Csáji László Koppány

Tündérek kihalófélben

Hunoktól a hunzakutokig
Kutatóút Belső-Ázsiában

[Első könyv: Fehér hunok nyomában Ázsia szívében
Második könyv: A hunok történelme és utódnépei
Harmadik könyv: Szemelvények Hunza szellemi néprajzkincséből]

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó
Bognár Antal
Király Farkas
Kovács Ildikó

Tördelőszerkesztő
Szondi Bence

© Csáji László Koppány, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 15 7

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap

Előszó az elektronikus (javított) kiadáshoz

A Tündérek kihalófélben három kötete fordulópontot jelentett az életemben, több szempontból is. Egyrészt ráirányította a figyelmemet a sztyeppei népek történelmére és néprajzára, másrészt az írás során, majd pedig az újabb és újabb kiadását indukáló, kedvező olvasói fogadtatás miatt rengeteg emberrel ismerkedtem meg, harmadrészt pedig azért, mert az a négy év, amit a hunzai terepmunkám előkészítésével, majd e könyv megírásával töltöttem (2000–2004) alapozta meg bennem az elhatározást, hogy tudományos igényességgel írjak. Evans-Pritchard szavai mélyen belém ivódtak: „Néha azt mondják, hogy bárki képes megfigyeléseket tenni és könyvet írni valamely primitív népről. Ez valószínűleg igaz, de egy ilyen mű nem sokat adna az antropológiának. A tudományban, ahogyan a mindennapi életben is, arra találunk rá, amit keresünk. Nem adhat válaszokat senki olyan kérdésekre, amiket nem is ismer. Ezért tehát az első fontos feladat az elméleti kérdések alapos tanulmányozása, még mielőtt terepmunkába kezdenénk. Tehát ismerni kell, hogy mire figyeljünk, hogyan lássunk, minek van jelentősége tudományosan. Alapvetően fontos, hogy felismerjük: a tények önmagukban nem bírnak jelentéssel. Ahhoz, hogy jelentőséget kapjanak, alkalmasnak kell lenniük az összehasonlításra, általánosításra (absztrakcióra). Nincs értelme vakon mennünk a terepre. Ahhoz, hogy valaki pontosan tudja, mit akar megtudni, először el kell mélyülnie a szociálantropológia tudományában.”[1] (ford. Csáji László Koppány) E gondolat is közrejátszott abban, hogy a 2000-es években elvégeztem a Pécsi Tudományegyetemen a néprajz és kulturális antropológia szakot, majd doktori fokozatot szereztem.

Néprajzkutatóként, kulturális és szociálantropológusként visszatekintve a Tündérek kihalófélben köteteire, elméleti és módszertani szempontból nagyon sok részt átfogalmaznék, átírnék, beledolgoznék egyéb szakirodalmi munkákat[2] annak ellenére, hogy a tények és adatok, amelyeket 2004-ben leírtam, változatlanul hitelesek, vállalhatók (mint az akkori tudásom lenyomatai). Azonban egy jelentősebb átírás, újabb (pl. az azóta született vagy akkor kimaradt) szakirodalmi munkák, tudományos elemzések felhasználása/bevonása révén már valójában egy új könyv születne. Ezért döntöttem úgy, hogy csak kisebb hibajavításokat, értelmező jellegű kiegészítéseket végzek a három köteten, és az elektronikus, e-könyvként történő, 2022-es kiadáshoz külön előszót írok. Ha nem érezném úgy, hogy a kötet adatai, gyűjtőmunkám eredményei hitelesek és mindmáig érdeklődésre tarthatnak számot, nem járultam volna hozzá az új, elektronikus kiadáshoz. Kérem azonban, hogy elnézően olvassák a művet, hiszen az akkori (28–31 éves) szerzőtől nem volt elvárható a később megszerzett tudományos tudás elméleti és módszertani ismereteinek alkalmazása. Mind az útleírás (I. kötet), mind a hunok sokszálú történelmét áttekintő II. kötet, mind pedig a Hunzában folytatott terepmunkám tanulságait tartalmazó III. kötet ismeretterjesztő munka, és nem a szűkebb értelemben vett tudományos szakirodalom.

Abban, hogy a hunok népességtörténelmére koncentráló középső (II.) kötet máig megállja a helyét, komoly szerepe volt Erdélyi István professzor úrnak, aki 2002-től 2004-ig rengeteg időt szánt arra, hogy az egyes fejezeteket átbeszélje velem, a rá jellemző precizitással szakmai lektorként átfésülje a szöveget, és javításokat javasoljon. Számomra olyan volt az egyeztetéseinkkel töltött három esztendő, mintha témavezetőm lett volna egy PhD-oktatáson. Régészként és történészként olyan kérdésekre is ráirányította a figyelmemet, ami felett egyébként átsiklottam volna. Rendkívül hálás vagyok neki azért, hogy bevezetett a hun-kutatásba és a sztyeppetörténetbe. Az e-könyvként történő kiadást a 2020-ban elhunyt mesterem emlékének szeretném ajánlani.

Pakisztáni és indiai terepmunkáim után figyelmem a tágabb értelemben vett sztyepperégió népességtörténetét, történeti néprajzát tovább kutatva a sztyeppe középső szakaszára (a Volga és a Jenyiszej folyó közötti térségre) terelődött. Ebben komoly szerepe van az Erdélyi István által nekem bemutatott – Magyarországon akkor még ismeretlen – Szergej Botalov orosz régésznek és történésznek, aki egyik legjobb barátommá vált. Az ő meghívására utaztam a Kazak-sztyeppe északnyugati régiójába, az Urál-hegység déli és középső térségébe, a Volga–Káma vidékére és Baskíriába, továbbá az orenburgi terület sztyeppéire. Hosszú utazásokat tettünk, és hatalmas anyagot gyűjtöttem az évek során. Ezekből írom immár egy évtizede a Kincses Urál című monográfiámat. A 2009 májusában Szergej Botalov által felfedezett régészeti lelőhely (az Uelgi-tó partján) mára a korai, VIII–X. századi magyar történelem és a keleti magyarság kutatásának új dimenzióját nyitotta meg, és nemcsak az orosz és magyar, hanem a nemzetközi régészszakma fókuszába is került. Magyarként én jártam ott elsőként, a felfedezést követő évben, 2010-ben, majd 2012-ben és 2013-ban is. Már 2010-ben több száz fotót készítettem a gazdag leletanyagról, és újra meghívtam Magyarországra és Erdélybe Szergej Botalovot előadást tartani. Szergej az Orosz Tudományos Akadémia és a Dél-Uráli Állami Egyetem egyik vezetőjeként a korai magyar történelem kutatásában mérföldkövet jelentő ásatásokat végzett, nem csak Uelgiben. Az Uelgi ásatásokról megjelent első magyar nyelvű írását én fordítottam le egy tanulmánykötetbe 2011-ben.[3] Felismerve azt, hogy a régészszakma számára korszakos jelentőségű feltárásról van szó, felkerestem az MTA Régészeti Intézetének akkori igazgatóját, Bálint Csanádot, aki egy fiatal kollégájához, Türk Attilához, a Szegedi Tudományegyetem régész doktoranduszához irányított. Attila rögtön felismerte a leletek jelentőségét, és azóta nemcsak a Magyar Tudományos Akadémia által 2012-ben létrehozott Magyar Őstörténti Témacsoport (jelenleg: Magyar Őstörténeti Kutatócsoport) vezetője, hanem a Pázmány Péter Katolikus Egyetem régészeti tanszékének vezetője is. Mivel nem vagyok régész, összeismertettem Szergej Botalovval, 2013-ban már együtt utaztunk a helyszínre, és vettünk részt interdiszciplináris nemzetközi konferencián Sadrinszkban, Cseljabinszkban és Uelgiben. Ennek hatására indult újra a nyolcvanas évek elejétől több évtizedre megrekedt magyar–orosz régészeti együttműködés, ami azóta sok szálon fut, és kitűnő szakmai kezekben van. A Magyar Televízió részére 2014-ben Szergej Botalovval és Türk Attilával már közösen készítettünk dokumentumjátékfilmet az Uelgi ásatásokról.

Türk Attila mára e korszak kutatásának nemzetközi hírű, meghatározó alakjává vált. Már 2012-ben elvittem az Uelgi-tóhoz az akkor frissen végzett fiatal régész barátomat, Makoldy Miklóst is, aki azóta a Magyarságkutató Intézet Régészeti Intézetének vezetője lett. Régész barátaimmal folytatott beszélgetéseim (és vitáim), majd a 2012–1014 között az ISZKI Genetikai Laboratóriumvezetője (Pamjav Horolma) által létrehozott interdiszciplináris kutatócsoport szociálantropológus tagjaként folytatott kutatómunka révén a figyelmem egyre inkább az etnicitáskutatás felé terelődött. Ezt hasznosítottam a hunokról és a hunzakutokról szóló későbbi írásaimban is, amihez nagy segítség volt, hogy a Tündérek kihalófélben című könyvem eljutott Hunzába, és a világháló lehetővé tette, hogy kutatásaimat az online térben és az elektronikus kommunikáció segítségével is folytassam. Hároméves munkával készítettem el a hatalmas terjedelmű archaikus hőseposz, a kirgiz Manasz műfordítását. Ez a mű néprajzi kincsesbánya: olyan ablakot nyit a sztyeppei lovasnomád világra, amely a régészeti leleteknél élőbb, a történeti forrásoknál pedig igazabb, hiszen önmagukról mondták és őrizék meg e tudást évszázadokon keresztül az énekmondó specialisták, a manaszcsik. A lovasnomád világ népességtörténeti folyamatairól, gondolkodásáról, habitusáról, értékrendjéről és bonyolult etnikai csoportképző elveiről írtam A sztyeppei civilizáció és a magyarság című kismonográfiámat. Rendkívüli népszerűsége mutatja, hogy e kérdés nemcsak a szakmát, hanem a nagyközönséget is érdekli.

Az előbbiekben ismertetett tanulmányaimnak és újabb kutatásaimnak köszönhető, hogy 2007-től a Napkút Kiadó újonnan indult, Ómúltunk Tára című tudományos ismeretterjesztő kismonográfia-sorozatának szerkesztője lettem, és olyan tudósok munkáit gondozhattam, mint Cvetelin Stepanov, a nemzetközi hírű bolgár bizantológus, akinek nálunk megjelent munkáját (Lovasnomád birodalmak és városlakók) a következő évben a neves BRILL Kiadó adta ki angolul, csakúgy, mint már említett Szergej Botalov két könyvét és Olekszij Komar ukrán régész nagymonográfiáját. Az általam szerkesztett művek szerzői között meg kell említenem Veres Péter történészt és néprajzkutatót, aki a magyar őstörténeti kérdések elismert szakértője (a Magyar Tudományos Akadémia – ma már nyugalmazott – főmunkatársa), és Ajbolat Kuskumbajev kazak történészt, aki a keleten maradt magyarság kutatásának neves képviselője. Két kötetet is publikált a sorozatban Erdélyi István professzor úr (egyiket édesanyja családnevén, Petrik István néven). A teljesség igénye nélkül kiemelem még a populáció- és filogenetika neves képviselőjét, Pamjav Horolmát, és a magyar régészet egyik nagy alakját, Fehér Gézát, továbbá Szathmári Botondot, Barta Zsoltot, Szultan Katancsijevet. Az általában több kiadást is megélt kötetek közül jónéhány mára a hazai egyetemi oktatás segédanyagává vált. A sorozat köteteinek jó része e-könyvként elérhető.[4]

A Hunza-vidék tanulmányozását nem zártam le e kötetek megírásával, de a későbbiek során szűkebb témára fókuszáltam. Ilyen volt például az északnyugat-indiai rabarik és rádzsputok között végzett kutatóutam. Az online kommunikáció, és újabb terepmunkám során hunzai ismerőseim segítségével sikerült kontextusba helyeznem sok olyan adatot, amit vagy nem értettem megfelelően, vagy amire nem figyeltem fel korábban. A hunzai központi könyvtár (Karimabadban) a Tündérek kihalófélben című munkámat is megszerezte, és angol nyelvű cikkeimet a helybeliek nagy örömmel és megelégedéssel olvasták. A Pécsi Tudományegyetem Néprajz – Kulturális Antropológia Tanszékén szereztem BA, MA diplomát, majd PhD fokozatot, így az ismeretterjesztő és útleírás jellegű munkáim után tudományos elemzéseket is publikálhattam. Azoknak, akik a Tündérek kihalófélben vaskos köteteinek olvasása felkelti az érdeklődését, és szívesen olvasnának részletesebb, tudományos elemzéseket is e témáról, kiemelek tudományos publikációim közül néhány, a témához kapcsolódó írásomat:

Csáji, László Koppány (2011): Flying with the Vanishing Fairies. Typology of the Shamanistic Traditions of the Hunza. American Anthropological Associacion (AAA) Anthropology of Consciousness 22(2): 159–87.

Csáji László Koppány (2012): Cтепная цивилизация и регион урала. Uсследовательские направлния и возможности в ходе комплексного историко-этнографического изучения степныхскотоводов-кочевников и других постоянно связанных с ними земледельческих народов. Part II. Chelyabinskij Gumanitarij Vol. 8. (17), Rossijskaya Akademia Nauk, Uralskoje Otdelenie – Gumanitarnih Nauk, 2012 (u.p.)

Csáji László Koppány (2013): About the role we could imagine for the White Huns (Hephtalites/Var-Hiuns) in the ethno-cultural roots of the Hunza’s current population, and placing the Hunzakuts’ shamanic practicies within the Eurasian shamanic repertoire. Was Hunza a refuge of the White Huns? In: Sergey G. Botalov – Nikolay N. Kradin – I. E. Ljubanskij (eds.): The Hun Forum. (Origin and identification problems of the Eurasian Huns culture). Ministry of Education and Science of the Russian Federation, South Ural State University, South Ural Branch of the Institute of History and Archeology of the Ural Branch of Russian Academy of Sciences, Chelyabinsk, 2013: 384–404.

Csáji László Koppány (2013): Была ли Долина Хунза прибежищем белых гуннов? In: С. Г. Боталов (главный редактор), Н. Н. Крадин – И.Э. Любчанский (ред.): Гуннский Форум. Проблемы происхождения и идентификации културы евразийских гуннов. Министверство Образованияи Науки Российской Федерации – Южно-Уральский Государственный Университет – УрО РАН Южно-Уральский Филиал Института Историии Археологии, Челябинск, 2013: 404–440.

Csáji László Koppány (2014): Etnográfia a föld alatt? Mivel járulhat hozzá a szociál- és kulturális antropológia a régészet etnicitásolvasataihoz és a társadalomtudományokkal közös diskurzushoz? [Ethnography underground? How can social and cultural anthropology contribute to readings of ethnicity in archeology and discourse shared with the social sciences?]. Századvég 73(3): 69–99.

Csáji László Koppány (2018): Ethnic Levels and Ethnonyms in Shifting Context: Ethnic Terminology in Hunza (Pakistan). In: Hungarian Historical Review 7(1): 111–135.

Csáji László Koppány (2018): A sztyeppei civilizáció és a magyarság (negyedik, bővített, javított kiadás, e-könyv). Budapest: Napkút Kiadó, 2018

A most e-könyvként megjelenő Tündérek kihalófélben egy hosszú kutatómunka eredménye, és egyben első lépés az egyre fókuszáltabb, alaposabb tudományos munkák felé. Szeretettel ajánlom e háromkötetes írást mindazoknak, akik a világ e máig alig ismert térségének kortárs világába és múltjába kívánnak bepillantani, vagy a hunok történelmére, lehetséges utódaikkal kapcsolatos elméletekre kíváncsiak.

Budapest, 2022. január 9.

Csáji László Koppány

Fehér hunok nyomában Ázsia szívében

Tisztelettel adózva Sass Flóra
és Stein Aurél emlékének

Bevezető

„Caput Nili Quaerere”

Caput Nili Quaerere – „a Nílus forrását keresni” –, ezt a kifejezést használták a XVIII. század végétől a lehetetlen vállalkozásokra,[5] kissé gúnyos módon, de alapvetően találóan.[6] A Francia Tudományos Akadémia akkoriban eleve kizárt a támogatások köréből három témát: a perpetuum mobile megalkotását, Atlantisz felkutatását és a Nílus forrásának keresését. A Brit Királyi Földrajzi Társaság azonban szkeptikusan, de fogékony maradt a „megoldhatatlan” probléma iránt.

Ugyanis a Nílus forrásának kérdése – egyébként mindmáig – tudományos viták középpontjában áll.[7] A Kék-Nílusról viszonylag kevés vita van: az Etióp-felföldön megtalálták a forrását, a Tana-tavat és az azt tápláló fő forrást,[8] illetve később feltárták vízgyűjtő rendszerét is.[9] Azonban a jelentősebb[10] Fehér-Nílussal más a helyzet: északról Szudán áthatolhatatlan vidéke (a gyilkos Szudd-mocsarak), keletről a vad maszáj, turkana és egyéb törzsek, a szuahéli partvidék rabszolga-kereskedői álltak a felfedezők útjába, nyugatról a Kongó-vidék őserdei, a Viktória-tó mentén a Buganda Királyság és egyéb harcias törzsek; mindenütt mostoha egészségügyi és terepviszonyok, harcok, járványok, vadállatok. Hérodotosz és egyes bennszülöttek meséi nyomán sokan úgy vélték, a Nílusnak nincs is forrása, mert egy tóból ered, amit utóbb a nagy Nyaszának, azaz szuahéli nyelven „a Tó”-nak neveztek és beltengernek hittek a XIX. század második feléig. Ekkor léptek első ízben fehér utazók Kelet-Afrika belsejébe, bár a kontinensrész viszonylagos feltárása is csak Teleki Sámuel és H. M. Stanley századvégi felfedezéseivel fejeződött be.[11]

Mindenesetre a XIX. század végén úgy tűnt, hogy John Hanning Speke először Richard Burton oldalán (1858) sikertelenül,[12] majd James Augustus Grant társaságában (1860–63) mégis felfedezte a „lehetetlent”, és rámutatott az általa felfedezett Viktória-tóra, illetve az abból kiömlő Ripon-vízesésre, amelyet Ugandában azóta is a Nílus forrásaként mutogatnak.[13] Szenzáció volt. Így dőlnek meg a tudományos tabuk és megdönthetetlennek hitt tézisek. Legalábbis ezt gondolták.[14] A Nílus titka feltárult.

Kevesen tudják, hogy ugyanebben az időben – 1861–62-ben – magyar feleségével, Sass Flórával oldalán egy brit arisztokrata, Samuel White Baker a veszélyesebb és hosszabb úton, északról közelített a Nílus forrásvidékéhez. Onnan, amire korábban azt mondták: lehetetlen vállalkozás.

De ki is volt ez a magyar asszony? Sass Flóra az 1848–49-es szabadságharc után családjával a Balkánra, Törökországba menekült magyar leány volt, akit a törökök, hogy a menekültek „költségét fedezzék”, több társával együtt Vidin városában eladtak rabszolgának. Szerencséjére egy, a Balkánon vaddisznóra vadászgató brit arisztokrata, Samuel White Baker, aki egyébként ekkor elhunyt feleségét gyászolta, hirtelen felindulásból licitált rá, és megvásárolta a gyönyörű nőt. Később felszabadította, sőt feleségül vette. Néhány év múlva Baker és Flóra elhatározták, hogy részt vesznek a Nílus forrásának felkutatásában, és saját expedíciót szerveztek 1861-ben. Baker szerencséjére – hiszen később többször is Sass Flóra mentette meg az életét és biztosította a továbbutazás lehetőségét – magával vitte a nagy útra magyar hitvesét. Először az Etióp-magasföld nyugati oldalán végeztek pontos kutatásokat, és feltárták a Kék-Nílus vízrendszerét. Majd újabb egy évig utaztak, közben átvágtak az addig áthatolhatatlannak tartott Szudd-mocsarakon. Flóra nemegyszer harcoló népeket, törzseket békített meg. Viszontagságos útjukon megesett, hogy a mocsári láz gyötörte őket, máskor kényszerűen ökrök hátán utaztak, megint máskor az embereik ostoba (kapzsi) bennszülött vezetőjük miatt szétszéledtek. Ott álltak egyedül, Afrika ismeretlen szívében.[15] De nem adták fel. A házaspárt még egy elefántcsorda is megkergette, mire végre elérték a várva várt vidéket, Afrika nagy tavainak térségét, eljutottak hát a Nílus valódi forrásvidékéhez. Itt, a világ végén azonban találkoztak[16] a megdöbbent Speke és Grant örömittas csapatával, akik a világ nagy felfedezőinek kijáró dicsőségért folytatott küzdelemben alig néhány héttel előzték meg Bakert és Flórát: nem sokkal előttük ugyanis ők már felfedezték „a Nílus forrását”[17] a közelben.

Mégsem keseredett el sem Sass Flóra, sem Baker, és nem is voltak féltékenyek kollégáik – mellesleg régi barátaik – teljesítményére. Sass Flóra és Baker a kutatást 1863-ban is tovább folytatta, és 1864. március 4-én egy további nagy tavat fedeztek fel a rejtélyes Hold-hegység, a több mint ötezer méter magasra nyúló, hófödte Ruwenzori oldalában – Albert-tónak nevezték el;[18] majd felfedezték a Murchison-vízesést, és igazolták a tavak és a Nílus vízrendszerének összefüggéseit. A nagy tavak láncolatából arra következtettek, hogy a Nílusnak nem egy forrása van, hanem több, sőt szinte megszámlálhatatlan. Csak 1865-ben, iszonyatos viszontagságok árán tértek haza, azonban teljesítményük viszonylag hidegen hagyta a „tudományos” közvéleményt, mivel előttük Speke és Grant csapatát már fejedelmi ünnepségek között fogadták Londonban mint a kérdés megoldóit, és máig a Nílus forrásának felkutatóiként,[19] a világ leghíresebb felfedezői között tisztelik őket.[20] Mr. Baker és Flóra teljesítménye nem lett világszenzáció, pedig a Nílus-forrás kérdésének mélyebb megértéséhez vezet el minket.

Később, 1889-ben egy Henry Morton Stanley nevű utazó látogatott a vidékre, és megtalálta a Ruwenzori déli oldalán az Edward-tavat, ezzel a Nílus harmadik nagy forrástava is felfedezésre került. De akkor hol is van a Nílus forrása, merült fel ismét a kérdés. A későbbi eredmények a századfordulóra a kutatókat ismét elbizonytalanították, és ma már pontosabbnak tartják, ha a Nílus forrásának kérdését azzal zárjuk le, hogy az egyenlítői Afrika nagy tavaiban (elsősorban a Viktória-tóban, de az Edward- és az Albert-tóban is) és az azokba ömlő több kisebb-nagyobb folyóban kell keresni a Nílus fő eredetét. De hogy hol, melyiket tarthatjuk a Forrásnak, azt lehetetlen eldönteni![21] Mindennek ellenére Tanzániában, Ugandában, sőt még Burundiban és Ruandában is a bennszülöttek több forrást a külföldieknek máig úgy mutogatnak, mint a „Source du Nil”, a „Nílus forrása”.[22] Erről könnyen meggyőződhetünk, ha kirándulunk a vidékre, és végighallgatjuk a turistákból élő néhány tucat ember lakonikus, de annál határozottabb kinyilatkoztatását. Melyik lehet az igazi? Aki ma arra jár, nem győzi a Nílus forrásait számba venni… Létezik egyáltalán ilyen? Vagy mindegyik többé-kevésbé forrása a Nílusnak? Az egyre alaposabb ismeretek, felfedezések – először úgy tűnt – közelebb vittek a megoldáshoz, majd a kirajzolódó válasz képe ismét szertefoszlott.

Egy biztos: Sass Flórát már-már elfeledte a történelem és talán még saját hazája is. Könyvemmel részben neki szeretnék emléket állítani.

Mindez az expedíciós metafora ugyanakkor szerintem magának a tudományos kutatásnak, azon belül az őstörténet-kutatásnak is,[23] továbbá a hunokkal, a fehér hunokkal kapcsolatos kutatásnak, sőt saját kutatásaimnak is metaforája lehetne. Caput Nili Quaerere – számomra: a hunok utódait keresni…

Bár magamat nem tartom őstörténet-kutatónak, és a fehér hunok esetleges utódnépeivel, nyomaikkal kapcsolatos kutatásom is a viszonylag száraz, leíró és történeti néprajzi eszközöket alkalmazza alapvetően, jelen könyvemben kifejtem az elismert, tudományos közvélemény álláspontját (álláspontjait) és részben saját véleményemet is a fehér hunok történelmi jelentőségével, szereplésével kapcsolatban. Amit ezzel a könyvvel és a helyszíni kutatásaimmal szeretnék elérni, az az, hogy olyan „kutatóárkot” ássak a közép-ázsiai és belső-ázsiai térség határán a hegyvidék népeinek lakóterületén, amely néhány új adalékkal, információval megalapozhatja a későbbi kutatásokat, mivel hírt hoz egy távoli, de számunkra nagyon is érdekes területről. Egy korábbi könyvem[24] előszavában írtam, hogy az a könyv sem átfogó, nem enciklopedikus mű, hanem csak egy „olajág”, amely hírt hoz az ismeretlenből. Ezt erről a könyvről is elmondhatom. A lejegyzett és összegyűjtött adatokból következtetéseket nemigen vonok le (ezt diktálja a tudományos kutatások iránti alázat is), új elméleteket nem gyártok, mivel nem is feladatom. Mégis, reményeim szerint rengeteg újdonsággal szolgálhatok nemcsak az érdeklődő olvasó, hanem a szakmai közönség számára is. A leíró jellegű közlésnél tovább azonban nem léphetek, mivel az már más jellegű, átfogóbb kutatást igényelne, az én szakterületem, a „megközelíthetetlen” helyeken végzett feltáró terepmunka és néprajzi, főleg az ún. szellemi néprajzba, kulturális antropológiába sorolható gyűjtés kereteit az összehasonlító elemzések lényegesen meghaladnák. Továbbá nem is kívánok beleavatkozni a már eddig is nagy erőkkel folyó őstörténeti küzdelembe. Csak jó szerencsét, kitartást és igaz hozzáállást, alaposságot kívánhatok a küzdő feleknek!

A fehér hunok kutatását tehát korántsem őstörténeti okokból folytattam,[25] hanem azért, mert az oly sokat emlegetett „európai” hunok mellett egy méltatlanul „elfeledett” hun néprész „kegyeleti jogait” kívántam azzal segíteni, hogy új vizsgálatokkal a hegyvidéki népek kultúrájában esetleges utódokat vagy utódmotívumokat kutatok fel. Sokak szerint ez a kérdéskör és ezek az adatok korántsem érdektelenek a magyar őstörténet számára sem.

A kortárs hazai és nemzetközi tudományos közélet mára szinte teljesen egységes álláspontra került abban a kérdésben, hogy a hunok Belső-Ázsiából nyugatra, Európa felé vándorlásuk során több ízben éltek meg „leágazást”, néprészek „leszakadását”, mások „beolvadását”. Ebben a folyamatban a hsziungnu eredetű, Közép-Ázsia területén élő hunok a IV. századra – ismét – két fontos részre szakadtak: a Balambér vezetésével Európára özönlő hunokra és a mai Afganisztán, Irán, Türkmenisztán, Pakisztán és India felé törő hunokra. Ez utóbbiakat nevezzük ’hjun’ és több más néven is. Egy ugyanilyen nevű hjun törzs alkotta a var–hjun törzsszövetség egyik vezető rétegét, amely szövetség nem csupán a keleti, Zsuanzsuan Birodalomnak alkotta vezető törzseit, hanem a Közép-Ázsiába az Altaj és Dzsungária felől benyomuló var–hjunoknak (uarhun törzsszövetségnek) is. A Kr. u. V. század közepétől a Heftalita-dinasztia uralma alatt hatalmas világbirodalmat kiépítő var és hun törzsek (heftaliták/varhjunok) pedig már ókori források alapján is sokszor „fehér hunok” név alatt jelennek meg, tehát az elnevezés korántsem új keletű.

Bár a történészek számára ez – mára már – úgyszólván triviális, a nagyközönség a hunok ezen ágának létezéséről mit sem sejt (néhány különlegesen érdeklődő olvasót kivéve). A néprajzi és kulturális antropológus szakma meg a történészek, régészek, nyelvészek párbeszéde pedig egyelőre igencsak gyerekcipőben jár ebben a kérdésben, így a mai állapotok adatai feldolgozásra sem kerültek a fehér hunok és rokon törzseik kutatásával kapcsolatosan. Így hát ennek a hun eredetű néprésznek társadalmát és kultúráját kutatni indultam Pakisztán, Afganisztán és Kína határvidékeire, illetve a kínai Hszincsiang ujgur tartományban a Tarim-medencébe (Kasgár, de főleg Kucsa környékére). A fehér hunok (varhjunok) a későbbi európai avarok szempontjából is fontosak, ugyanis úgy tűnik, hogy a Zsuanzsuan Birodalom türkök általi Kr. u. 552–555 közötti meghódítása után a zsuanzsuan eredetű és/vagy Kr. u. 557–558 között a türkök és perzsák szövetsége által megdöntött Heftalita Birodalomból eredő varhjun törzsek zöme is a nyugati vándorlás mellett döntve Európában a későbbi avarok vezető néprészét alkották. Így a fehér hun történelem és az uralkodó társadalmi, törzsi rétegek a hunok és az avarok közötti egyfajta „összekötő kapcsot” jelenthetik számunkra.

Másik célom az volt, hogy felhívjam a figyelmet a hun történelem ezen, kevéssé ismert szakaszára.

A fehér hunok nyomainak, esetleges utódainak felkutatását vagy hun eredetű szokások, motívumok, néprészek feltárását először én magam is lehetetlen vállalkozásnak gondoltam,[26] majd az egyre több adat, ismeret, más kutatóútjaimon szerzett tapasztalat,[27] végül pedig a komoly nehézségek árán elért helyszíni felfedezések mégis bizonyos reményekkel kecsegtettek. Nagyon fontos azonban ilyen helyzetben az óvatosság, hogy a felfedezni vélt kulturális elemeket az adott téma szaktudósai vizsgálják majd meg.

Az egyre aprólékosabb kutatás és utómunka során kiderült, hogy ami eddig tisztán látszott, az csak „tükör általi, homályos” kép volt, megint majdnem minden mozaikkockákra esett szét, és a viszonylagos bizonyosság is az elérhetetlennek tűnő távlatokba siklott, mint valami tudományos „fata morgana”. Itt nemcsak arra gondolok, hogy rögtön az elején kiderült, a hunzakutokat már mások „felfedezték” mint a fehér hunok valószínűsített utódait, sőt minket néhol Hunza-földön úgy fogadtak, mint „hun testvéreiket”, hiszen John Clark amerikai néprajzkutató így „világosította fel” őket egy-két éve, holott korábban – beszámolójuk szerint – sejtelmük sem volt arról, hogy kik azok a hunok. Azonban nem John Clark találta ki a hun utódlás státuszát: már jóval korábban, René Grousset is írt arról, hogy a hunzakutokban a fehér hunok egy csoportját kell keresnünk.[28]

Úgy tűnt, a felfedezés dicsőségét elfeledhetjük. Aztán kiderült, hogy a néprajzi gyűjtések csak részlegesek, egyes területeken és elzártabb néprészek között hiányoznak; kiderült továbbá, hogy az itt még élő samanizálással kapcsolatban kutatás lényegileg nem folyt, vagy legalábbis nem kellő mélységben;[29] és a hunzakutok körében végzett feltárások lényegileg nyelvészeti és tárgyi-néprajzi adatokat tártak fel, a szellemi néprajz és a népzene körében a kép igencsak hiányos.[30] A távoli, nehezen megközelíthető helyeken pedig jóformán egyáltalán nem kutattak. A Karakorum–Pamír–Hindukus összeölelkező nyúlványait néhány hónap alatt 2001 szeptemberéig keresztül-kasul bejárva végül is harminchárom órányi adásminőségű filmanyaggal, ezer diafelvétellel és megannyi digitális felvétellel, háromszáz oldalnyi kéziratos jegyzettel, ötórányi gyűjtött népzenei anyaggal és többórányi riportanyaggal, továbbá jó néhány – apróbb – tárggyal, néprajzi érdekességgel tértünk haza. A Magyarországon e térségről rendelkezésre álló ismeretek (főleg az ott még élő samanizálás és az ehhez kapcsolódó hiedelemvilág tárgykörében) ezzel jelentősen kibővültek. A főleg szellemi néprajzi, kulturális antropológiai gyűjtéseim eredményeként hazahozott anyagnak leíró és nem összehasonlító jellegű feldolgozására, rendszerezésére[31] vállalkoztam ebben a könyvben.

A helyszíni kutatásaink azonban a hunzai lakosság hun eredetével kapcsolatos kérdéseket jelentősen bonyolították. Ma úgy tűnik számomra, a burusaszki nyelv és a nép döntő többsége valószínűleg „őslakónak” tekinthető a Karakorum hegységben, és a hunok legfeljebb csak későbbi, uralkodó rétegként vagy arisztokráciaként (hódítóként vagy betelepülőként) „települtek rá” erre az „ősnépre”, amelynek nyelve egyébként a nyelvészek szerint semmilyen más nyelvvel nem rokonítható; a számbelileg lényegesen kevesebb hunok ezt átvették, mint ahogy a helyi kultúra egy jelentős részét is. A felmerült kérdésre – a hunok utódai-e a hunzai emberek – a válasz tehát, ha találnánk is lényeges közös pontokat, valószínűleg: igen is, meg nem is. Ezt a választ azonban valószínűleg különböző arányokkal más törzseknél is megadhatjuk a kérdésre, így talán a ’sina’ nép és a ’kovárok’ esetében is.

Az egyes kutatási eredmények, amelyekről ebben a könyvben bőven olvashatunk, tehát korántsem mutatnak ki „tiszta” hun rokonságot; pontosabb lenne, ha először a hun, a burusó (burusaszki nyelvű hunzakut), sőt más környező népek kultúrájának interferenciáit keresnénk, azokat próbálnánk később szétválasztani – ha lehet –, és kideríteni, hogy melyikben vélhetünk hun elemeket. Igaz, szinte lehetetlen a kultúra egyes elemeinek (lovaspóló, egyes népmesék, mítoszok, koponyatorzítás) hun eredetét kutatni vagy megerősíteni, így magának a burusó, kovár vagy más népek kultúrájának ilyen vagy olyan eredetét is. Ugyanis talán minden nép eredete sokszálú. Rájöttem, hogy amit találtam, az sokkal bonyolultabb problémát vet fel, mint ahogy John Clark és René Grousset gondolta, akik a burusókban a hunok utódait látták. Azonban meghökkenésemnek itt még nem volt vége. A ’sina’ és a Yarkhun folyó vidékén élő ’kovár’ (’kho-var’), továbbá a hunzakutokkal rokon ’nagar’ nép körében végzett kutatások alapján az merült fel, hogy a hunoknak nem egyetlen lehetséges utódnépességét kell keresnünk, ahogy eddig gondolták a helyszínen kutatók, hanem egyes népekben a hun kulturális elemek különböző mértékű továbbéléséről, átalakulásáról és akár egy-egy rétegben, törzsben, nemzetségben hun vérségi eredetről is beszélhetünk. A karakorumi, pamíri hunok feloldódása vagy, ha úgy tetszik, továbbélése[32] tehát több síkon és nagyon bonyolultan értelmezhető kérdéssé vált, hiba lenne a hunzakutok vagy a nagarkutok számára kizárólagosítani a kutatási fókuszba kerülés „kiváltságát”, mint ahogy aggályos lenne bármelyik népre rámutatni, hogy „na, tessék, ők a hunok utódai”. Azonban a hunok kora középkori jelenléte a térségben tény, és a jelenkor néprajzi adatai azt mutatják, hogy van keresnivalónk a hunokkal kapcsolatban itt is, a jelenben is. A hun utódlás kérdésfelvetése tehát az új adatok tükrében sem elvethető kutatási terület, és véleményem szerint ez már önmagában is eredmény.

Így a Nílus forrását keresni kifejezés számomra új értelmet kapott, és talán magukra a tudományos igazságokra is érvényes tanulságokat olvashatunk ki belőle.

Művemben a lehetőségekhez mérten a dolog egyszerűbb (biztosabb) oldalát ragadtam meg: a nagyrészt leíró jellegű (néprajzi-földrajzi-zenei) kutatási eredmények mellett bemutatom egy könyvben a fehér hunokról (és amennyire szükséges, magukról a hunokról) a tudományos világ jelenlegi „alapismereteit”, a szaktekintélyek[33] viszonylag nagy forrásanyagából összegyűjtve. A vita, a kételkedés vagy a komolyabb kritika jegyei nélkül (hiszen a történettudomány és főleg a történelmi forráskutatás és -kritika nem a szakterületem) az elismert régész, történész, nyelvész és más kutatók véleményeiből, állításaiból összegyűjtött kötet annyiban azonban mégis jelentős, hogy a kérdést a XXI. század küszöbén rendelkezésre álló adatok alapján viszonylag röviden, de sok adattal összefoglalja.

A hunzakutokkal kapcsolatban pedig főleg azt törekedtem torzításmentesen közreadni, amire a helyszínen ráakadtam (szokások, mesék, samanizáló rítusok, kellékek, mitológia), hogy ezzel a résszel is hozzájáruljak azon bátrak munkájához, akik veszik a fáradságot, és ezzel a talán kényes,[34] de mindenképpen nehéz területtel kezdenek foglalkozni, és a modern tudományosság jegyében az interdiszciplináris módszerek alkalmazásával, a mai néprajzi, helységnévi, nyelvi adatokat sem elhanyagolva kutatják a történelem ezen méltatlanul negligált fejezetét.

Könyvemet tehát legalább annyira az érdeklődő nagyközönségnek, mint a néprajzi adatokat felhasználó és interdiszciplináris kutatásokra[35] is fogékony szakmai köröknek szánom.

Az első kötetet alkotó útleírásban és az utolsó kötetbe kerülő néhány versben az élményszerűséget, az intuíció felidézését és a helyszínek láttatását szeretném elérni. A valóság igazabb megismerése ugyanis sokszor nem az adatokon, nem is csak ismereteken, hanem gyakran az átélésen, intuíción, tehát a költői képeken és anekdotákon múlik. Ehhez nyújt támpontot a vers és a klasszikus útleírások stílusát feleleveníteni kívánó útirajz. Ezektől a részektől tehát ne a tudományos alaposság és a száraz leírás követelményeit várjuk el, hanem tekintsük őket az igazabb, teljesebb megismerés eszközének!

Próbáltam úgy írni, hogy közérthető olvasmány kerekedjen ki. A gyakori lábjegyzetelés is a jobb megértést szolgálja, hiszen egyik fő célom éppen e téma felvázolása a szélesebb olvasótábor számára, a fehér hunokkal kapcsolatos tudásunk megismertetése a nagyközönséggel a gyűjtött néprajzi adatok publikálása mellett. Nyelvezetem tehát közelebb áll a köznyelvhez, mint a szakszókincshez, szakzsargonhoz, aminek praktikus okai vannak. Az egyes fejezetekben ugyanakkor más-más elvárásoknak (irodalmi, néprajzi, történettudományi kritériumoknak) kívántam megfelelni, ezért könyvem stílusa korántsem egységes. Azonban ez a sokféleség az interdiszciplinaritásból fakad, és reményeim szerint a sokoldalúbb megismerést szolgálja. Az idegen tulajdonnevek, főleg a földrajzi nevek és személynevek átírását – az eredeti hangalakot általában jobban tükröző – magyaros, kiejtés szerinti átírásban használom a kötetben, kivéve ahol ez a beazonosíthatóságot vagy a tájékozódást túlságosan elnehezítené.

A könyvemet Sass Flóra emlékén kívül Stein Aurélnak ajánlom. Azt hiszem, hogy őt kevésbé kell bemutatnom az érdeklődő olvasó számára, mint Flórát. A századfordulónak, majd a XX. század első felének nagy felfedezője, régésze, nyelvésze, történésze,[36] akinek leghíresebb tette az volt, amikor a Takla-Makán peremén ősi, ókori romvárosokat tárt fel[37] rengeteg ókori írásos és egyéb emlékkel, továbbá amikor a Tunhuangi Ezer Buddha barlangtemplomokból[38] a tudomány számára hozzáférhetővé tette az ott őrzött több tucat ládányi (több ezer darab), az ókorból és a kora középkorból való irathalmaz egy tekintélyes részét. Ez Belső-Ázsia ránk maradt kora középkori írásos emlékeinek jelentős hányadát tartalmazza.[39] Ezen túlmenően Stein Aurél Belső-Ázsia és a Közel-Kelet földrajzi feltárásában jeleskedett, különösen a Kunlun hegység, a Taskurgáni-fennsík, a Takla-Makán, a Tibeti-fennsík és Irán feltárójaként. Mellesleg azonosította az ókori Nagy Sándor néhány Észak-Indiában vívott csatájának (pl. az aornoszinak) a színhelyét, és feltárásaival alapvetően hozzájárult a máig páratlan műkincsekkel és az ókori Gandhára legteljesebb gyűjteményével bíró Pesavári Múzeum megalapításához, amelynek igazgatója lett. A fehér hunokkal és Belső-Ázsia feltárásával kapcsolatban vitathatatlanul a legtöbb érdemekkel rendelkezők közé tartozik.[40] Angol lord, a Királyi Földrajzi Társaság megbecsült tagja volt. Útjairól igen jó stílusban írt, korrekt és máig jól felhasználható műveket alkotott.[41] Majdnem nyolcvanegy évesen, 1943-ban Afganisztánba indított újabb kutatóutat, azonban ennek során hirtelen elhunyt. Ma is Kabulban van eltemetve.[42] Halála után tetemes angliai vagyonát, hagyatékát részben a Magyar Tudományos Akadémiára hagyta (könyvtár, fényképgyűjtemény, antik iratok), részben pedig alapítványt[43] hozott létre a lehetőség szerinti magyar–angol Belső-Ázsia-kutatás támogatására. Témámhoz legjobban az ő neve illik, mivel ahogyan Sir Stein Aurél Márk úgy érezhette, hogy Hszüan Cang, a híres kínai zarándok – a kínai útleírás atyja – nyomdokain jár, úgy én nagyrészt Stein Aurél „lábnyomait követve” jártam be Kelet-Turkesztánt;[44] ezért ajánlom könyvemet Sass Flóra mellett neki is, mély tisztelettel.

Végezetül szeretnék köszönetet mondani a Magyar Tudományos Akadémiának és a Duna Televíziónak eddigi segítségükért, támogatásukért, különösen Kroó Norbertnek, Szomjas-Schiffert Györgynek és Barlay Tamásnak; Erdélyi Istvánnak alapos lektori munkájáért, az utamon engem végigkísérő operatőrnek és néptánctudósnak, Moór Péternek; feleségemnek, Tamás Ildikónak nyelvészeti és néprajzi szakmai segítségéért, továbbá szüleimnek, Csáji Attilának és Kricsfalussy Erzsébetnek jó tanácsaikért, öcsémnek, Csáji Balázs Csanádnak, illetve Holy Sándornak támogatásáért. Hálával tartozom Bognár Antalnak, Király Farkasnak, Szondi Bencének, Szondi Györgynek, Balázs Ilmának és Kovács Ildikónak, akik a Napkút Könyvkiadó részéről lehetővé tették a könyv megjelenését, különösen Szondi Bencének, Bognár Antalnak és Kovács Ildikónak, akik alapos és aprólékos munkával szépítették a kéziratomat. Köszönetet mondok végezetül mindazoknak, akik e könyv megjelenését munkájukkal elősegítették (így legfőképpen Ijlal Husszein, az öreg Jákub, a tolmácsunk, Gohar Khan, a Pesavári Múzeum igazgatója, dr. Saleh Mohammad Khan). Nélkülük ez a könyv ilyen formában nem jöhetett volna létre.

Csáji László Koppány

A hunok vándorlása napkelettől napnyugatig

Afganisztán és Pakisztán határvidékét többnyire csak gyalogszerrel, havas hágókon és gleccsereken keresztül lehet elérni. A kép a Thui-hágó felé vezető utunkon készült

A tajtékzó Arab-tenger

Kik is azok a fehér hunok?

A „fehér hun” terminus alkalmazhatóságáról

Úgy érzem, hogy már könyvem elején szólnom kell arról, miért használom – a hunok történelméről szóló fejezeten kívül[45] – zömmel a „fehér hunok” kifejezést, és miért nem (I.) a chionniták, kidarita hunok, hjunok, hjonok, hjónok, közép-ázsiai hunok, iráni hunok vagy (II.) a későbbi birodalomalkotó heftaliták, eftaliták, varhunok, uar–hjonok, var/hvar/uar és hjun/hjon/hun törzsek, varhjoniták neveket, amelyek a szakirodalomban (vö. Czeglédy 1969, Vásáry 2003) szinonimaként vagy önállóan szintén gyakran előfordulnak. A két elnevezéscsoport valamilyen mértékben összefügg a hjon/hjun nevű ázsiai hun (hsziungnu) eredetűnek tartott népesség révén. Eredetileg mindkét hun csoport a nyugat felé, Európába vonuló ázsiai hunok egy-egy[46] életerős ágát jelentette: az egyik ág a mai Kazak-sztyepp és a Szir-darja (az ókori Kangkü) felől déli irányba vonult (1. néphullám) Szogdia és Toharisztán felé, a másik ág pedig az Altaj és a Tien-san hegység keleti régiói felől tartott délnyugat felé (2. néphullám) a Tarim-medence és Szogdia irányába. A két hjun ág Közép-Ázsia déli felének leggazdagabb térségében, Szogdiában találkozott, és az utóbbi – úgy tűnik – Kr. u. 370 körül kiszorította onnan az előbbi hjun népességet. Mindkét hjun népmozgás közvetve Perzsia és India felé tartott, a Selyemút, illetve a Selyemút Indiába futó ága mentén. Az Európába tartó rokonaik pedig az eurázsiai sztyepprégió területén húzódó ún. Sztyeppei Selyemút mentén a Közép-Volga-vidék, a Kaukázus északi előtere és Meotisz (a Don–Kubány vidéke) állomásokkal érte el a pontuszi sztyeppet (a Fekete-tengertől északra elterülő széles sztyeppsávot) és a Krím-félszigetet (ezek az ún. európai vagy más néven „pontuszi hunok”).

Nagy különbség a két déli irányba forduló népesség között, hogy míg az első hun csoport egy emberöltővel az Európába törő Balambér ideje előtt még többé-kevésbé egységes tömbben élhetett a nyugatra vonuló ún. pomtuszi hunokkal, addig a második hullám népessége a vélhetően nem hsziungnu eredetű var/hvar/uar nevű törzsekkel alkotott köteléket, így őket varhun, varhjon, varhjun név alatt említik már a korabeli források is. Ezen utóbbi népesség vezető törzse alapítja a Kr. u. V. század közepén a Heftalita-dinasztiát és perzsiai, indiai és belső-ázsiai hódításaival a Heftalita Birodalmat, amely Közép-Ázsia fő nagyhatalmi tényezője volt több mint száz esztendeig. Ezen utóbbi, heftalita (varhun) népesség a korábbi hjun néphullám (az 1. néphullám) törzseit kisebb-nagyobb részben függőségébe vonta, a birodalomba integrálta, így ezek az Indiában letelepedő hun/húna népesség gerincét alkották.

Mivel mind az első néphullám különféle néven szereplő (csol, grun, zabul stb.) törzsei, mind a varhunok (heftaliták) egyaránt használták saját magukra és érmeiken alkalmazták is a hjon/hun szót, ezért nem hanyagolható el ennek a közöttük élt „törzsek feletti” identitástudatnak a szerepe. Az, hogy saját magukat a külön törzsi elnevezéseik mellett hunnak tartották, közös eredettudatra, esetlegesen közös nyelvre utalhat, illetve – legalább alkalmi szinten – közös vezetés alatt megvalósuló egységes fellépés jele is lehet. Az egyes hun névalakokban fel is ismerhető ez az átfedés a két néphullám neveit illetően, de a szogd hun, indiai szanszkrit és prákrit húna, latin hunni, görög unni (Ούννοι), örmény hun, kínai hjonno (hjunnu) és közép-iráni hjún névalak nem hagy kétséget a szakemberek számára afelől, hogy a hun vagy ehhez nagyon hasonló két szótagú szó (hjunnu, hjonno, majd talán a hunnu, hun)[47] mind a két irányból érkező népesség önelnevezése lehetett.[48] A jelenkor kutatói számára nem ritkán komoly nehézséget jelent Közép-Ázsia hjun népeinek (törzseinek) azonosítása.

Az idegen nyelvű szakirodalomban máig gyakran használják összefoglaló jelleggel a fehér hunok, „white huns” kifejezést (bár sokszor egyszerűen hunoknak nevezik őket is).[49] A hunságuk, ahogy láttuk, az önelnevezésükből ered; ezen belül a „fehér hun” megkülönböztetés – ahogy már szintén utaltam rá – nem újkeletű, hanem az ókori perzsa és görög forrásokra visszanyúló, tehát korabeli elnevezés. A fehér jelző a helyszínen járt és velük találkozó Kozmasz Indikopleusztész művéből, illetve más antik görög és perzsa forrásokból ered (görög „λευκοί Ούννοί”, közép-perzsa „spēnd χyūn”).[50]

Az ibériai Petrosz élete című, Kr. u. V. sz. végéről származó, eredetileg görög nyelvű, de csak szír fordításban ránk maradt forrás is említi a „fehér hunokat” azok Kr. u. 403. évi közel-keleti hadjáratával kapcsolatban, de itt mint az ibérek – a kaukázusi Grúzia lakói – szomszédai jelennek meg. Ez komolyan felveti annak lehetőségét, hogy az Európába vonuló hunok között is lehettek fehér hunok.[51] Ha így van, akkor megcáfolható az az állítás, hogy a fehér jelző csupán a kívülállók – a perzsák és a görögök – találmánya. Felvetődik ugyanakkor egy másik magyarázat, miszerint a sztyeppei népek körében évezredeken át kimutatható szokás, ti. a néprészek, birodalomrészek színek szerinti megkülönböztetése lehetett az elnevezés alapja.[52] (Abban az esetben viszont, ha már eleve az antik forrás téveszt, vagy a későbbi, középkori másolók szúrnak be vagy írnak át részeket a művekben, az ilyen jellegű adatok csak fenntartásokkal fogadhatók el.)

A (fehér) hun elnevezés az, amely a két korszakban[53] – a törzsszövetség, majd a birodalomépítés korszakában – előtérbe kerülő népneveket összekapcsolja: a heftalita (fehér) hunok ugyanis jórészt magukba olvasztották a korábbi hjun/hjon/hun elnevezésű, szintén hsziungnu eredetű „rokonaikat”, bár ez utóbbiak törzsi szervezeti tagolásukat, struktúrájukat még sokáig megtarthatták. Ez a betagozódás tehát a sztyeppei birodalomépítés szabályainak megfelelően a Heftalita-dinasztia főségének elismerését és a közös fellépést jelenthette.

Az újabb magyar szakirodalomban a Stein Aurél és Czeglédy Károly által is használt fehér hunok alakot általában kerülik, sokkal gyakoribb a hjunok (közép-ázsiai hunok, chionniták) és a heftaliták (varhjunok) szóhasználat, ami talán a hunokkal kapcsolatos eredendő óvatosságból, talán az eredetmeghatározás nehézségeiből származhat (a legtöbben mégis megemlítik, hogy a fenti elnevezések egyben a fehér hunokat jelölik). A XX. század második felében a kérdéssel legbehatóbban foglalkozó történész és filológus, Czeglédy Károly általában egységesen kezeli a heftalita (uar-hun) és hjun (hun) népesség hunjait, és az antik források nyomán nemegyszer nevezi őket egyszerűen fehér hunoknak.[54] A magyar és a nemzetközi szakirodalomban egyesek a kidarita hunok, chionniták, hjunok (etnogenetikus alapon hunok), mások a heftaliták, varhunok (az ókori források szóhasználatát alapul véve hunok) szinonimájaként alkalmazzák a fehér hunok kifejezést, megint mások mindkettőre alkalmazzák (a két szóhasználat szintézisével, a népességkeveredésre hivatkozva). Az eltérések a fehér hunok kifejezés részben átfogóbb – de a szakirodalomban bizonytalan, sőt egymással is sokszor ellentmondó – jelentését mutatják.[55] Szükség lenne a fehér hun kifejezés egységesítésére a szakirodalomban, illetve annak pontosabb definiálására legújabb ismereteink alapján.

Látszik ugyanis, hogy a korábbi kidarita, chionnita hun, hjun névvel jelölt hunok korántsem voltak ugyanazok, mint a heftaliták var törzse mellett vezető réteget alkotó hjun törzs. Közvetlen földrajzi eredetük, politikai közegük és szövetségi rendszerük is más volt, még akkor is, ha valaha hsziungnu ősökkel dicsekedhetett mindkét hjun/hun törzsi csoport. Az előbbi csoportba sorolható hjun/hun törzsek közvetlenül az Európába vonuló hunoktól váltak el a Kr. u. IV. század középső évtizedeiben, míg az utóbbi – heftalita – hun törzsek más térségből (Altaj, Dzsungária irányából), és a var/hvar törzsekkel kiegészülve, új törzsszövetség keretében érkeztek Közép-Ázsiába Kr. u. 370 körül.

A zavart az okozza, hogy az antik források a második, tehát a varhun (heftalita) hun hullám uralkodó lovas nomád népességét nevezik fehér hunnak. Ezt a névhasználatot azonban közvetlenül azokra a tapsztalatokra, információkra alapozzák, amelyeket a heftalita főséget elismerő első hullámba tartozó és később Toharisztánban, illetve Észak-Indiában hódító hjun/húna törzsekről szereztek. Ezek alapján a fehér hun kifejezés mind az első hullámból Indiába került hjun törzsekre, mind magukra a varhunokra alkalmazható lenne.

A hjun törzsek és a var törzsek szövetsége együtt alkotott birodalmat a „Heftalita” törzsi-dinasztikus[56] néven körülbelül Kr. u. 456-tól. Ennek a birodalomnak az északi fele 558-ig állt fenn, a déli fele (Gandhára, Kasmír, Csitrál, Gilgit környéke, Pandzsáb, Radzsasztán, illetve Badahsán) pedig önállósulva – egyre zsugorodó területtel – 657 és 670 között szűnhetett meg.[57] Ezen utóbbi birodalomrész hunjait az indiai források húnák-nak nevezik.

A kutatók általában bizonytalannak tartják a kidarita[58]/chionnita hjun és a heftalita hjun törzsek összefüggését (tehát hsziungnu eredetükön túl pontos etnikai összetevőiket). Tényként kezelik azonban, hogy a chionnita hjunok a hunok egyik dél felé vonuló ágát alkotják, ezért a fehér hunok elnevezés a hunok első hullámára, a Közép-Ázsiából dél felé vonuló néprészére lenne inkább használható kifejezés. Az eredeti, antik forrásokra építő szóhasználat viszont ezzel ellentétes, mivel a Heftalita Birodalom varhun vezető rétegét és törzsszövetségét jelölték egységesen fehér hunnak. Talán a varhun törzsszövetségre az Indiában élő, de az első hun hullám utódaiból álló hunok/húnák alapján terjesztették ki az elnevezést? A birodalom hjun törzseinek nyelvi, életmódbeli és kulturális, vallási hasonlóságait, eltéréseit alig ismerjük. Mi a helyzet a var törzs etnikai jellegével, nyelvével, eredetével? Sokan valószínűsítik, hogy a tielö törzsszövetség népességével rokon törökségi nép volt, de nincs általánosan elfogadott nézet. Az, hogy maga a var-hun törzsszövetség hogyan alakult ki a Kr. u. IV. század során, és hogy pontosan hol, máig vitatott (bár legvalószínűbbnek az Altaj és Dzsungária tűnik). Az bizonyos, hogy Közép-Ázsiában és Belső-Ázsia nyugati végein a varok már egy hjun/hun nevű népességgel egységes törzsszövetséget alkotva léptek fel, és alakítottak később birodalmat, amely az első hun néphullámba tartozó hun törzseket is felvett kötelékébe.

Az előbbi eszmefuttatás alapján négy lehetőség adódik a fehér hun névhasználatra:

1. Fehér hun = varhun. Ez esetben mindkét korszakban – a heftalitáknak a hjunok feletti hatalma előtt és után – csak úgy lenne használható a kifejezés, ha egyben kizárnánk a kategóriából az első hun hullám népességét, a Kangkü felől (tehát nem északkeletről, hanem északról) érkező hjunokat, viszont belevennénk a hsziungnukkal nemigen összefüggésbe hozható varokat is. Így a hunokkal legnyilvánvalóbban rokonítható hjun törzseket zárnánk ki a névhasználatból. (Ennek ellenére ez a legtöbbet alkalmazott szóhasználat.)

2. Fehér hun = az első hjun néphullám törzsei. Hasonló probléma adódik akkor is, ha az előbbi nézettel éppen ellentétesen, csak a nyilvánvalóan hsziungnu eredetű népességre koncentrálva, a közép-ázsiai hjunokra (chionnitákra) alkalmazzuk a kifejezést. Ekkor szintén önkényes kategóriát hoznánk létre, és pontosan azokat a varhunokat zárnánk ki a körből, akiket eredetileg az antik források legtöbbje jelölt. A heftalita var-hunok hjun törzsét így valószínűleg „méltatlanul” hagynánk ki a fehér hun megjelölésből.

3. Fehér hun = az első és a második néphullám hjun törzsei. Ezzel a mesterségesen megalkotott kategóriával a fehér hun terminust az antik forrásoktól eltérően úgy használnánk, hogy a hsziungnu eredetre koncentrálunk, ezért a hjunokra (chionnitákra) és a varhunok hjun törzsére is alkalmazhatnánk. Ezzel a megoldással azonban jelentősen eltérnénk a korabeli szóhasználattól, és egy „önkényes” jelentésváltoztatást alkalmazva új kategóriát teremtenénk.[59]

4. Fehér hun = az első néphullám hjunjai és a varhunok törzsei együttesen. Ez a legtágabb értelmezés a „fehér hun” kifejezést mindkét néphullám teljes hjun és var törzseire alkalmazza. Így a kategória zavart kelthet, ugyanis gyakran egymással is hadakozó, közvetlenül más és más földrajzi, etnikai körből eredő népeket hoz egy terminus alá, azt a látszatot keltve, mintha mindannyian egy „egységes nép” fiai lennének. Ha azonban a kategória mellett folyamatosan jelezzük az aktuális alcsoportot (pl. kangküi eredetű hjunok, varhun szövetség hun törzsei, indiai húnák stb.), a szóhasználat pontosabbá válhat. A Kr. u. V. század második felétől ennek a szóhasználatnak oka lehet egyes kangküi eredetű hjun törzsek „varhunizálása”, azonban a varhunok közé nem tartozó hjun törzsekre történő alkalmazás már erőltetett. Erre az okfejtésre alapuló további változat lehet az, ha csak a varhunizált hjun törzseket és magukat a varhunokat nevezzük fehér hunnak, azonban ilyen tartalmú szóhasználatra a szakirodalomban nemigen van példa.

A terminus tartalmi meghatározása mindenképpen sántít. Nincsen olyan lehetőség, amely ne adna alapot a kritikára. Nem lehet adekvát az a meghatározás, amely kihagyja a „heftalita” varhun népességet a fehér hun meghatározásból, mivel eredetileg is rájuk alkalmazták a kifejezést. Az sem indokolhatja ezt, hogy bizonytalan, a Heftalita Birodalom észak–déli megosztása részben etnikai alapon történhetett-e, és a déli var és hjun törzsek mennyiben különböztek az északiaktól szokásban, nyelvben, esetleg kultúrájukban. Ez egyben annak a kérdésnek a felvetése is, hogy vajon etnikailag és kulturálisan mennyire volt egységes a Heftalita Birodalom var törzsekből és különböző hjun törzsekből álló vezető rétege.

A szakirodalomban mind a négy előbb említett névhasználatra – főleg az elsőre és az utolsóra – jócskán akad példa. Szükséges tehát mindig rögzíteni azt, hogy a fehér hunok kifejezést, elnevezést pontosan melyik népcsoportra, mely törzsekre alkalmazzuk. A legrosszabb megoldás a fehér hun szóhasználat teljes elhagyása lenne, hiszen így a korábbi szerzők és a kortárs külföldi szakirodalom által is alkalmazott kifejezést a magyar nagyközönség és az oktatás berkeiből is végleg száműznénk, definíció nélkül hagynánk. Ezt tette például az ú Magyar nagylexikon, amely a terminust fel sem vette szócikkei közé.

A magam részéről a varhun és a hjun névalakot is használom a fehér hun kifejezés mellett, főleg amikor meg kívánom különböztetni a két népességet egymástól. Ezért a negyedik szóhasználat azon változatát fogadtam el, amikor a jelentést általában a konkrét csoportra pontosítani kell. Amikor önmagában – pontosítás nélkül – használom a „fehér hun” kifejezést, az a negyedik, általánosító kategória szerint értendő. Ennek oka az, hogy több komoly tudósunk is (például Czeglédy Károly) hasonlóképpen alkalmazza, és a hjunok elkülönítése a varhunok hjunjaitól egyébként is relatív (mivel közös, hsziungnu gyökerűek lehettek mindannyian, bár közvetlen származásuk területileg és etnikailag is elkülönül). A külhoni szakirodalomban immár másfél száz éve általánosan használt „fehér hun” kifejezés – megfelelő fogalommeghatározás mellett – tehát nyugodtan polgárjogot nyerhetne a magyar nyelvű szakirodalomban is. Emellett szól, hogy a legtöbb történészünknél és régészünknél időről időre fel-felbukkan a kifejezés (sajnos legtöbbször megfelelő fogalommeghatározás nélkül, csupán említésszerűen).

Expedíciónk útvonala és a környék fontosabb tájegységei

Expedíciónk tagjai

Ketten voltunk magyarok: Moór Péter operatőr és jómagam, azonban számos olyan, különböző nemzetiségű személyt is szeretnék röviden bemutatni, akik velünk tartottak hosszú utazásunkon.

Péter operatőrként csatlakozott hozzám, de fontos mozzanat volt, hogy híres néptáncos, és a népzenéhez is komoly affinitása van, illetve matematikai vonzódásai is erősek, amivel gyakran gyötört engem az irtózatos, négy-ötezer méteres magasságokban a hegyi betegséggel vívott küzdelmeim során.[60] Bécsben opera–oratórium szakos tanulmányokat folytatott, énekelt például a Jézus Krisztus Szupersztárban, Kajafást alakította. Néptáncosként is szép sikereket ért el, országos díjakat is szerzett. Az utazásunk anyagából a Duna Televíziónak készített filmjeink (Hunza mítoszok Belső-Ázsiában; Ázsia elzárt szíve – Ujguria; A fehér hunok nyomában Belső-Ázsiában; Viszontagságos út a Thui-hágón a khovárok földjére) képanyaga, gyönyörű felvételei az ő tehetségét dicsérik.

Jómagam az ELTE-n társadalomfilozófiából és nemzetközi jogból írtam szakdolgozatot,[61] és 1992 óta utaztam úgyszólván évente néhány hónapos útra Afrikába és Ázsiába. A néprajz felé tájékozódtam már a disszertációs témámmal is, ami a részben a népmesékből levezethető ősi „ember” fogalmak rendszerét taglalta. Az utazásokból fokozatosan kutatóutak lettek Mezopotámia, Észak-Afrika, Dél- és Belső-Ázsia elzárt, turisták által alig vagy egyáltalán nem látogatott vidékeire, az első európaiként „térképeztem fel” néprajzilag a Himalájában, Nepál északnyugati részén a hatalmas, nepáli magarok lakta terület talán legeldugottabb részét, Belső-Magariát, a khám-magarok által lakott vad vidéket. Ide a Himaláján keresztül többhetes viszontagságos gyalogút árán sikerült eljutnunk csapatunkkal, amelyről a Dzsánkrí (Utazás Belső-Magaria bronzkorába) című művemben számoltam be. Utóbbi témáról filmet készített a Duna Televízió. Ezt követően feleségemmel, a lappokkal foglalkozó nyelvész és népzenekutató Tamás Ildikóval az északi sarkvidék ezen kis népét látogattuk meg, és hóviharokban sátorozva keresztül-kasul bejártuk Lappföldet. Majd pedig a Szahara belsejében, a Szudán–Egyiptom–Líbia határvidékén eddig regisztrálatlan szaharai sziklarajzokat fedeztünk fel szintén feleségemmel. Korábban Szudán és Egyiptom határvidékén – ott szerezett sérülésem miatt szerencsétlen emlékű utazásom során – az afrikai magyarabokat látogattam meg. Ezt megelőzően Mauritánia felé utazva Nyugat-Szahara és Dél-Marokkó berberei között végeztem kisebb kutatásokat.

Később Száila Szurendra Buda Magar nevű helyi barátommal 1997-ben Kőrösi Csoma Sándor-csúcs névre kereszteltem egy himalájai csúcsot, amelyet elsőként hódítottunk meg magar útitársammal, innen a névadás joga. Az utóbbi másfél évben figyelmem és kutatásaim a fehér hunok és esetleges nyomaik, illetve az – esetlegesen – szóba jöhető utódnépeik felé fordultak, így jutottam el Dél- és Belső-Ázsiába a jelen könyvben megírt utazás során. A fentebb elmondottak ellenére költőnek tekintem és vallom magamat.

Az öreg Jákub, a Gilgitben élő, egyébként punjáli sina anyanyelvű barátunk nemcsak dzsipjével, hanem a hosszabb-rövidebb gyalogutak felszerelésében, a teherhordók kiválasztásában, a csapatok verbuválásában is segített nekem. Jákub családja Gupis faluban él, ő maga bejárta már szinte az egész hegyvidéket. Gyaloglásaink során a leghosszabb utunk a Yarkhun folyó felső folyásának vidékére vezetett a gleccserekkel tarkított Thui-hágón át. Ezen az úton Gohar Shah, egy Thui faluból való fiatalember volt a hegyi vezetőnk és tolmácsunk. A különböző területeken felkért teherhordók közül Nyalti faluból Aman Ali, Csirialt faluból pedig Emrahim és Emgafar tartott velünk, őket szeretném külön is kiemelni, mint akik a leghosszabb ideig segítettek a területek gyalogos bejárásában. Bár mások is kísértek minket kisebb-nagyobb útszakaszokon, az előbbi három útitársunk odaadása, lelkesedése kiemeli őket más helybeli „alkalmazottaink” közül.

Chapursan völgyéből származott Akbar Husszein, aki a Chapursan-völgy bejárása után a Boiber-völgybe is elkísért minket, és adatközlőként (mesélőként) és tolmácsként is komolyan segítségünkre volt.

Saidullah, chapursani barátunk és sosti fogadójának inasa napokon át volt segítségünkre a tájékozódásban, tolmácsolásban, sőt a teherhordásban is, Saidullah otthonában látott vendégül bennünket Zood Khun faluban.

Ijlal Husszein, karimabadi barátunk és édesapja, a köztiszteletnek örvendő Lál Husszein (Karimabad falu egyik öreg elöljárója) a hunzai kutatásaink központi segítői voltak, tolmácsokat, ismerősöket, adatközlőket kerítettek nekünk, latba vetették ismeretségeiket a minél alaposabb kutatás érdekében A könyv Hunzában összeállított anyaga tekintélyes részben nekik és ismerőseiknek köszönhető. Ijlal barátunk unokatestvéreinek, akik sokat segítettek és egyben ügyesen tolmácskodtak nekünk, külön is hála.

Kínában is megannyi helybeli dzsip- és egyéb sofőr vezetett minket. A Kínában megtett három és fél ezer kilométeres utunk során Wolfgang Weiss német utazót szeretném kiemelni, akivel a Kucsától keletre fekvő romokat látogattuk végig, és akivel mindannyiunknak hasznos eszmecserét folytattunk a híres Selyemútról.

Rajtuk kívül még természetesen sok-sok hunzakut, nagari, sina, wakhi, sarakol, burusó, kovár, ujgur, kirgiz, tádzsik és egyéb nemzetiségű férfi segédkezett nekünk Pakisztánban és Kínában egy-két napra a teherhordásban, útbaigazításban és ismeretségszerzésben, ezzel is hozzájárulva utazásunk sikeréhez. Köszönet nekik is fáradozásaikért!

Látható tehát, hogy csapatunk a két és fél hónapos terepmunka során nemzetiségi összetételében és létszámában is gyakran változott, cserélődött, de alapvetően minden útitársunkkal és alkalmazottunkkal a legteljesebb mértékben meg voltunk elégedve.

A szerző eddigi kutatóútjainak főbb állomásai

A Karakorum-út egy szakadék fölött a Hunza folyó völgyében

Sindi nemzetiségű barátainkkal a tengerparton

Túl a frontokon

Az óceántól a KKH (Karakorum-út) első szakaszáig

Budapestről verőfényes időben, az alattunk kristálytisztán látszó Alpok felett repültünk, Zürichben szálltunk át, majd Dubain keresztül (ahol néhány órát lézengtünk a luxusrepülőtéren) az azóta (pár héttel hazatértünk után) jobblétre szenderült (becsődölt), pedig valaha nagy hírű Swissair légitársasággal Karacsiba értünk.

Éjszaka érkeztünk, a monszun éppen csak közeledett, de már a közvetlen közelünkben volt, amit valahogy megérez az ember. És valóban, egy nap múlva hatalmas viharok közepette be is tört. Nyomasztó, súlyos hőség volt éjszaka is, és mi a reggeli csatlakozásunkra várva nyolc órát rostokoltunk a repülőtér környékén. Már-már úgy tűnt, hogy nem sikerül csatlakozó jegyet váltanunk északra; pedig ez fontos volt, hiszen kétnapos vonatutat és több mint ezer fölösleges sivatagi kilométert spóroltunk azon, hogy néhány dollárért a PIA légitársasággal a Pandzsáb vidékére utaztunk – Lahorba, a Thar sivatagot átrepülve. Próbáltunk volna jegyet váltani Iszlámábádba vagy Pesavárba is, de oda minden jegy elkelt jóval előttünk. Aztán ahogy próbáltam megoldást találni a repülőtéri jegyárusokkal a helyzetünkre (egyáltalán nem akarózott nekünk Karacsiban vesztegelni), egyszerre csak leálltak a számítógépek. Hálózatra voltak kötve, és egy szempillantás alatt mindnek vége lett. Az indiaiak aknamunkája – mondták. Szerencsére néhány óra múlva az összeköttetés helyreállt, így megvehettük jegyünket. A repülőtér mellett McDonald’s is volt (pontosabban ez volt az egyetlen étkezési lehetőség), még utoljára jól befalatoztunk hamburgerrel, sült krumplival és milk-shake-kel, eztán úgysem lesz alkalmunk ilyesmire, és így szimbolikusan is elbúcsúztunk az euro-atlanti kultúrkörtől és a „műkaják”-tól. Ezután már garantáltan „természetes” étkeket vehetünk majd magunkhoz. Aztán fel a repülőgépre, irány Lahor.

Az indiai határtól néhány kilométerre fekvő repülőtér már jól tükrözte az 1947 óta húzódó háború jeleit. Kiégett autók, roncsok, szögesdrót, bunkerek mindenfelé. Korábban ez volt Pakisztán fővárosa, de a pár kilométerre lévő határ és a határvillongások ellehetetlenítették a többmilliós város szerepét. Néhányan még vallják ugyan, hogy az ország kulturális fővárosa Lahor, politikai fővárosa Iszlámábád, kereskedelmi, gazdasági fővárosa pedig Karacsi, azonban véleményem szerint Lahor leszakadóban van a másik két, dinamikusabban fejlődő nagyvárostól (bár Karacsi a maga tizenötmilliós összlakosságával messze felülmúl minden képzeletet, és fekvése is nagyon kedvező a tengeri kereskedelem miatt). Lahorban próbáltunk volna megszállni valahol, de nem találtunk megfelelő helyet, és nem is igazán a Mogul Birodalom egyik fő központjára voltunk kíváncsiak utunk során. Nem vesztegettük hát az időt, a továbbutazás mellett döntöttünk.

A híres mogul erőd és a Badshahi mecset[62] mellett elhaladva Péter is szembesült az indiai szubkontinens atmoszférájával, ami eddig korántsem érződött a repülőtéren és környékén, ahol a turistafogók és gazdag helybeliek világa van. A nagyon ritka régi épületkülönlegességeket ezerszeresen körülveszi a siralmas valóság, a kosz és a kaotikus tömeg.

A bivalyok és tevék között szamárfogatok, motoros riksák tömkelege, sárga vagy fekete ütött-kopott taxik, elképesztően felékesített (a vezetőfülke fölé magasan felcsúcsosodó, domborműszerűen kiképzett és színesre festett) teherautók és zsúfolásig (sőt, azon túlmenően) tömött buszok, bivalyok, tömeg, nyüzsgés, mocsok, sár és hangzavar mindenfelé. A taxik, riksák és teherautók folyamatos tülköléskoncertje, irányítás és táblák nélküli, kaotikus forgalom, gyalogosok, szekerek és állatok egyenlő arányban próbálkoznak a gépkocsik közé vegyülve előretörni. A Kínából milliószám importált strandpapucsokban topogó lábak, shalvar-khamezben[63] vonuló szakállas emberek milliói. Az állatok elhevernek néha, máskor megdöglenek. Lahorba a monszun már tegnap odaért, mondták, ezért aztán nagy sár volt mindenfelé. A sárban pedig a köpések, a trágya- és vizelettócsák, a végeláthatatlan szeméthegyek és az ezekben kotorászó kisállatok (patkányok, macskák, göthös kutyák, egerek és madarak) lüktető, folyton mozgó, bizsergő világa Pétert nagyon meglepte. Ilyen körülmények között kell élnünk hónapokig?! Mivel pénzünk nemigen volt,[64] és ijesztően nagy út várt még ránk, csak remélhettük, hogy a hegyek között más embereket, más világot és más kultúrát találunk majd.

Átvergődtünk Lahoron a kibírhatatlanul sok és nehéz csomagunkkal, megcsodáltuk kutyafuttában a mogul építészet csodáit, amelyek méltó párjai az agrai Tadzs Mahalnak és a delhi Vörös Erődnek (nem csoda, hiszen a birodalom szintén alapvető fontosságú központja volt Lahor is).

Végre befutottunk a buszpályaudvarra. Egy focipálya nagyságú terület, ahol a dagasztó sárban a kipufogógáz és az emberek között egymás hegyén-hátán buszok várakoznak. Sehol egy jegyárusbódé, sehol egy váróterem, csak a tömeg, a mocsok és a buszok, no meg a bűz. Engem nemigen lepett meg, mivel korábbi indiai barangolásaimon már „megszoktam” az ilyen állapotokat. Péter azonban felháborodott ilyen mértékű rendetlenségen.

Sikerült megtalálnunk a buszt Iszlámábádba, illetve pontosabban Ravalpindibe, amely a főváros melletti olcsóbb (és koszosabb) „plebsz városa”, az „arisztokratikus” főváros fekete ellenpárja. A buszunk dugig telve volt már, de azért minket felvettek, és indultunk is. Még csak dél volt, huszonnégy órája még Magyarországon voltunk. Most pedig átszelve a világot, két metropolist kipróbálva egy harmadik felé zötyögünk a hihetetlenül lerobbant buszon, a Pandzsábon át, a monszun frontvonalában. Tényleg zsugorodik a világ. Hosszú az út Lahorból Iszlámábádba, de egészen jó út vezet át a nagy alföldön, a hömpölygő folyókon, amelyek a Himalája gleccsereit és olvadt hóléjét görgetik végig az Indiai-óceánig (az Arab-tengerig). Kis vályogfalvak sorakoztak az út mellett, a földeken emberek, néhány dög az út szélén, az egyiket hihetetlenül sok keselyű vesz körül. A falvak épületei szorosan egymáshoz simulnak, kis sikátorok hálózzák be keresztül-kasul a lépcsőzetesen egymás mellett sorakozó egy-két emeletes szárítottsár-házakat.

A falvak néha csak húsz-harminc méter hosszú és ugyanilyen széles kis erődítmények, néha azonban egy egész kis ókori város elevenedik meg a fantáziánkból, minaretekkel és bástyákkal övezett városkává nőnek. De akkor is csak sár az egész, barnásszürke, lesimított falú, kis ablakokkal telelőtt méhkaptár, sikátorlabirintusokkal. Nevük „nincsen”, számuk „végtelen”, elsuhanunk mellettük, a színes ruhákba bújt mezítlábas gyerekek integetnek. Itt-ott még szárítják a vályogtéglákat, de elkéstek, mert a monszun megérkezett. Ahogy száz és száz kilométert haladunk, elérjük a monszun frontvonalát, és nagy vihar kerekedik. Esik, mintha dézsából öntenék, égzengés, az orrunkig sem látunk. Hosszú órákig döcögünk emiatt, aztán kiérünk belőle, és kiderül az ég.

Az indiai szubkontinens[65] északi részén áthaladó ősi időkből örökölt GTR vonalán, azaz a „Grand Trunk Road”[66] úton haladunk.

Gujrat városa mellett haladtunk el. Ez arról nevezetes, hogy az ókorban Nagy Sándor itt ütközött meg Puru[67] indiai uralkodóval, és nem messze innen esett el híres, Bukephalosz nevű harci ménje. Tiszteletére Bukephala városát építtette. Később aztán a Beas folyótól – már a mai India területéről – visszafordult nyugat felé. Ettől az úttól délre a Só-hegység[68] kisebb hegyei emelkednek.

Már közeledik a naplemente. Villanyoszlopokat látunk, amelyek körül ötméteres sugarú körben meghagyták a földet és a füvet, de aztán körülásták, és most húsz-huszonöt méter magas oszlopon állnak. Az utastársaink mondták, hogy az árvízre készülnek, mert az idei monszun nagyon heves, a korábbi napsütés pedig a hegyekben iszonyatos változásokat okozott, millió és millió köbméter hó olvadt el egykettőre a Himalájában és a Karakorumban, illetve a Hindukusban. A kormány azonban felkészült – mondják.[69]

Ravalpindi előtt egyébként, Riwat városa mellett található a környék egyik legrégibb és legnagyobb ókori buddhista sztúpája: harminc méter magas és majdnem kétezer éves.[70]

Ravalpindiben már alkonyodott, amikor végre hét-nyolc órányi utazás után kiszálltunk a buszból, és megpróbáltunk szállodát keresni. A Lahorban tapasztaltakhoz képest itt egy fokkal normálisabb volt a helyzet, vagy talán csak mi akklimatizálódtunk…

Már másfél napja nem aludtunk, az utolsó magyarhoni éjszakánkon sem sokat, úgyhogy a kiadós vacsora után beájultunk az ágyba, és a plafonpropeller alatt szundikáltunk reggelig. Az első nap.

Másnap bejártuk a fővárost és környékét, illetve megvettük a jegyet a délután induló buszra, amely már a Himalájába visz minket, a Nanga Parbat lábához.[71]

Iszlámábádtól nem messze igen fontos régészeti lelőhely terül el:[72] Taxila. A hunok Kr. u. 455-ben rombolták le, addig azonban ezer éven át virágzó kulturális központ volt, Nagy Sándor itteni hódítása után a hellenizmus indiai terjedésének egyik fő bástyája.[73]

Nagy Sándor halála után nem sokkal, Kr. e. 310-ben Chandragupta Maurya foglalta el a várost, és a hatalmas Maurya Birodalom részévé tette. Unokája, Asoka idején, a Krisztus előtti harmadik század közepén a birodalom kulturális életének egyik fontos központja volt, Varanasival (Benáresszel) szemben a szekularizált tudományok központjának tartották, a csillagászat, a matematika, az orvoslás terén például. Ennek ellenére vallási téren is fontos központtá vált, igaz, akkor már egy más nép és más birodalom részeként.[74] Ezt megelőzően Asoka után több nép váltotta itt az uralmat addig, amíg a jüecsik hosszabb ideig békét nem teremtettek. Asoka idejéből több sztúpa és kolostor nyomai és romjai maradtak fenn. Egyikük tizenöt méter magas építmény volt.

A Maurya Birodalomtól Baktria görög uralkodója,[75] Euthydemus foglalta el a várost a Kr. e. III. század közepén. Ez volt az az időszak, amikor a hellenizmus igazán behatolt Indiába, mivel Nagy Sándor hódításai nyomán itt csak rövid ideig állott fenn a görögök uralma. Baktriában azonban még ezer év után is a görög kulturális dominancia érzékelhető: görög betűs írás, görög stílusú pénzek, görög stílusú festmények stb. tanúsítják.

A Kr. e. II. század második felében őket a Pártus Birodalom hódításai követték a térségben, a pártusok egyébként később a baktriai görög államot (államokat) is megdöntötték. Így a pártus Perzsia részévé lett Taxila négyszáz év után ismét a perzsa kultúra befolyása alá került. Mivel a görögök ott még jó néhány évtizedig tartották magukat, és többek között új fellegvárt is építettek, kolóniájuk sokáig élt még. Gondophernes görög uralkodó a Kr. u. I. század közepén állítólag már kapcsolatba került a kereszténységgel is, amely a korabeli Selyemút igen erős kulturális kapcsolatait is jól illusztrálja. Ekkor azonban az északról jövő „szkíták”, azaz a „szakák”, ahogy Indiában hívják őket, a belső-ázsiai nép (a Tien-san környékén sok száz évig élt lovas nomád, indo-európai nyelvű népesség) hódította meg Taxilát.

Őket egy szintén lovas nomád nép – szintén északról dél felé vándorolva érkezett ide – követte: a tohárok (azaz más néven a jüecsi nép). Ők alapították meg a Kusán Birodalmat.[76] Két legnagyobb uralkodójuk, Kaniska és Huviska alatt felvették a buddhizmust, és államvallássá tették. Ekkoriban alakult ki a buddhista tanok azóta is leghatalmasabb ága, a mahajána-buddhizmus (a nagy szekér vagy nagy kör), amely már nem csupán a szerzetesek számára „biztosította” a nirvánába jutás lehetőségét, hanem bárki számára, illetve Buddha emberi ábrázolásának kialakítása is hozzá fűződik.[77] Ezen túlmenően a sztúpaépítészet továbbfejlesztése és a buddhizmus Belső-Ázsiába és közvetve azon túl a Távol-Keletre, Kelet-Ázsiába való közvetítése is a Kusán Birodalom és a Heftalita, azaz Fehér Hun Birodalom nevéhez fűződik. A kusán korból Taxilában sok pénz, Gandhára stílusú szobor és egyéb lelet maradt fenn. Az egyik Buddha-szobor magassága – megmaradt lábából ítélve – körülbelül tizenegy méteres lehetett.

A kusánokat a Szászánida Perzsa Birodalom hódítása döntötte meg. Bár rövid időre birodalmuk helyreállt, de közvetlenül utánuk Észak-Indiára és Észak-Pakisztánra özönlött a fehér hunok akkor már Belső-Ázsiában hosszabb ideje erős birodalmat fenntartó áradata, akik egyébként a Kusán Birodalom örököseinek, a kusánok rokonainak tartották magukat. Taxila azonban ellenállt nekik. Le is rombolták. Mindez Krisztus után 455-ben történt.

Amikor Hszüan Cang kínai zarándok a VII. században erre járt, a várost már haló poraiban látta. Csak romokat és csenevész kunyhók között élő szegény népet talált.

A városban Sir John Marshall és Sir Mortimer Wheeler végzett ásatásokat, illetve az utóbbi időben Cambridge és Pakisztán egy közös vállalkozása keretében végeztek itt feltáró munkálatokat. Ezek alapján Taxila régészetileg, történelmileg és művészettörténetileg is a jól kutatott területekhez tartozik. Megjegyzem, szemben a fehér hunokkal kapcsolatos anyagokkal.

Furcsa, hogy jón oszlopfőkkel díszített görög templom, zoroaszteriánus szentély, buddhista sztúpa és kora keresztény emlékek is előkerültek, melyek a Kusán Birodalom korában egymás mellett működhettek. Ez a sztyeppei (vagy sztyeppei eredetű) birodalmak vallási toleranciájához is fontos adalék lehet.[78]

Ravalpindiben már észleltük azt a vendégszeretetet, amely utána szinte egész Pakisztánra olyan jellemző volt. Indiával ellentétben, ahol a turizmus hatalmas áradata a kommercializálódott barátságosság jegyében az adok-veszek és a kereskedők kedvessége (még akkor is, ha nem árut, hanem bármi mást, útbaigazítást, információt vagy csak egy fotóalanyt kíván „eladni”). Itt végre úgy éreztük, úton vagyunk, és az emberek szeretnek minket. Magyarországról néhányan hallottak már: az aranycsapat, a magyar vízügyesek stb. híre ide már elért. Meséltünk a Gül Baba-türbe jelentőségéről[79] és arról, hogy hazánk milyen jó kapcsolatokat tart fenn Kelettel és Nyugattal, Északkal és Déllel egyaránt. Büszkélkedtünk a kommunizmus „megdöntésében” vívott szerepünkkel és azzal a fejlődéssel, ami az elmúlt tíz év alatt zajlott le; bár megállapítottuk, hogy a „nyugati” idegenekkel szemben mi azért szegény utazóként járjuk a világot.

Aztán végre kora délután elindultunk a roppant hegyek felé, északra. A buszunk eleinte csak a pisilések és a napi öt rendszeres ima esedékes idejére állt meg, és különleges gyorsasággal vágtattunk át a dimbes-dombos Észak-Pandzsábon. Itt a falvak már téglából és kőből is épültek, az ablakok nagyok és fakeretesek voltak; gazdagabb vidék ez, mint a tegnapi, állapítottuk meg, jó termőföldek és kellemes fasorok között kanyarogtunk az egyre nagyobb dombok között. Mansehra környékén kezdett alkonyodni, a híres kulturális központ hegyi városkája volt az első, ami a busz ablakában sorjázó képekből emlékezetünkben megmaradt.[80] Az öntözés vagy a tegnapi eső miatt zöldebb volt már a táj, mint amire számítottunk. A monszun éppen elkezdődött. Innen nem messze, keletre Muzaffarabad már az India és Pakisztán közötti háborús övezet egyik fő támaszpontja, az Azad Dzsammu és Kasmír tartomány székhelye, ahonnan a napi harcokat és védelmi vonalakat irányítják. A front innen ötven kilométer, tehát nem lehet a gránátok és lövedékek dördüléseit folyamatosan végigkísérni, mint Lahorban. A katonaság és a rendőrség azonban élénk figyelemmel kíséri a közlekedőket. Sok az igazoltatás, ellenőrzés. A Hazara nevű tartomány területén járunk. A név Timur utódai, a mogulok idejéből való, és az innen kiállított katonai ezred alapján adták, az ’ezer’ jelentésű nevet. Az itteniek híres katonák voltak és az északi hegyek felé vezető egyik fő hadi út védelmében szükség is volt rájuk a Nagy-Mogul Birodalomban.

Innen nem messze keletre Balakot – azaz Bala vára – már a Kunhár folyó völgyében fekszik, amely a Kaghán-völgy és a Babusar-hágó felől robog a nagy pandzsábi alföld felé, és a Jhelam folyóba ömlik. A völgy bejáratánál két hegyóriás között, elzárva a további utat, stratégiai fontosságú helyen fekszik Kaghán városkája, melyről a völgy is a nevét kapta.

Ez utóbbi volt a régi út észak és az egész hegyvidék felé, ahol az elmúlt néhány ezer évben a különböző „népvándorlások” (illetve annak egyik „menekülési útvonala”) és utazók közlekedtek,[81] sőt még az angol gyarmatosítók is erre próbáltak a hegyek közé benyomulni a XIX. század második felében. A XX. század közepéig az Indus völgyében út nem haladt. El is nevezték ’Jagisztánnak’,[82] azaz a „kormányozhatatlan földnek”.

El akarták ugyanis kerülni az Indus-völgy meredek hegyoldalait, veszélyes kőgörgetegeit és hegyomlásait, azt a vidéket, ahol nem lehet élni és utazni. Ma mégis ez utóbbi vidéken vezet át az út. Hosszas viták után azért választották ezt a területet és kerülőt, mert az India és Pakisztán közötti háborútól és a gerillacsapatok villongásaitól meg akarták kímélni a Kína felé és onnan érkező karavánokat, kamionokat. Cseberből vederbe estek. Ugyanis az Indus-völgyből Kohisztán területe egész Pakisztán egyik legforrongóbb, közbiztonság szempontjából legveszélyesebb vidéke.

Itt mindennaposak a rajtaütések, rablótámadások, az eltűnt utasok és járművek listája pedig szintén igen hosszú. Éppen ezért Besham és Chilas között a járművek gyakran összefognak, és tíz-tizenöt kamion vagy más jármű együtt alkotva karavánt próbálják megvédeni magukat a nem kívánt „vásározóktól”. Főleg éjszaka megtörténhet meg bármi. Mindenki oldalán ott lapul a pisztoly vagy a hátán a puska. Enélkül errefelé az ember mintha mezítelenül járna, védtelen és nevetséges. Talán nem véletlen, hogy a filmezéshez magunkkal vitt kameránk állványát itt aknavetőnek nézték, és nagyon büszkék voltak útitársaink, hogy ilyen jól felszerelt csapatuk van. Egyik útitársunk, az öreg, sina nemzetiségű „imám”,[83] aki vörös szakállát simítgatva jó kedélyűen beszélgetett velünk, csakhamar a buszunk hangadója és tekintélyével karizmatikus vezetője lett. Az öreg Juszuf erélyesen rá is szólt azokra, akik sandán vagy ellenségesen pillantottak ránk. Szövetséget kötöttünk vele.

Az utak Mansehra után egyre kihaltabbak lettek, egy-egy helyi szamárfogat vagy ökrös, bivalyos szekér kivételével hosszú percek teltek el, amíg más járművet láttunk. Pedig még az ország szívében vagyunk, a pakisztáni atomhatalom reprezentatív magjában. Innen északra az ismeretlen és a zord hegyek várnak. A látóhatáron farkasfogszerű kékes csipkét pillantottunk meg. Felhőhöz hasonló, de nem felhő – az már a nagy Himalája. Úgyszólván egyik pillanatról a másikra, hirtelen, falként szökell az égbe, alig valami átmenet. Aztán beesteledett, pontosan akkor, amikor elértük az Indus folyó völgyét, és átmentünk a számunkra oly fontos hídon Thakot falunál. Innen átvitt értelemben is a sötétbe értünk. Ettől északra az Indus-Kohisztán területe kezdődik, ahol a pakisztáni rendőrségnek sincsen hatalma, a helyi törzsfőnökök, klánok vezetői tartják kezükben a völgyeket. Élet és halál urai. A különböző kultúrájú népek az Indusból elágazó völgyek és völgyrendszerek teljhatalmú birtoklói. Több különböző nyelvet beszélő törzs él erre. A dárd nyelvek kohisztáni ágához tartozó nyelven[84] kívül a sinát, a szvátit és a pastu nyelvet is beszélik, attól függően, hogy melyik oldalsó, elágazó völgyben járunk. A ’jirga’, azaz a törzsi tanács a legfőbb szerv itt, amely a szuverén döntéseket is meghozza. Minden törzsnek saját jirgája van, mit sem törődnek a pakisztáni törvénykezéssel. Az Pakisztán, ez meg Kohisztán – mondják. 1999 elején az iszlám törvényeket, a saría (ittenki kiejtéssel: sería) jogrendjét általánosan elfogadták a jirgák mint legfőbb jogot. Ennek előtte még kaotikusabb volt a helyzet, hiszen háromféle szabály interferált: a főút mentén a pakisztáni, az úttól odébb az aktuális törzs „joga”, valamint az iszlám saría. Most legalább már mindenki tudja, hogy a pakisztáni törvény nem az elsődleges, még csak nem is másodlagos, hanem csak a saría, majd a törzsi jog után következik. Így valamelyest „békét” lehetett kötni a helybeliekkel. Ugyanakkor tény, hogy Pakisztán belső menekültjei főleg ide húzódnak, mert itt biztos, hogy semmiféle államhatalom nem érheti őket utol.

A rendőrség azért persze megpróbálja biztosítani ezt az igen fontos kereskedelmi és hadi utat, az egyetlent, amely összeköti az északi tartományokat az országgal, Kínát Pakisztánnal, az utat, ami mintha külön, szeszélyes nőszemélyként élne a helybeliek és az utastársaink tudatában. A KKH-t.[85] Éjszaka azonban a rendőrök is visszabújnak támaszpontjaikra, és átadják a terepet a jó szerencsének. Ekkor ért utol bennünket ismét a monszun. Zuhogni kezdett, dörgött, villámlott, a sötét hegyoldalak a fel-felvillanó fényben vészjósló tornyokként magasodtak fölénk. Alattunk a hatalmas folyam néha több száz méteres szakadék mélyén hömpölygött. Zúgását az eső el-elnyomta. Fáradtak voltunk, de nem tudtunk aludni. Kétdimenzióssá vált a külvilág: egyrészt az égbolt viharos, villámló káosza, másrészt a cikcakkos hegyek egységes fekete tömege. Mintha elszakították volna a tájat. Zuhogott, villámlott, a busz csúszkált a sáros úton.

Mellettünk a sina[86] bácsi ült, akivel korábban jól összebarátkoztunk. Aztán megérkeztünk az éjszaka folyamán zuhogó esőben Besham városába (a helybeliek és útitársaink is Bisopnak ejtették, de a térképen Beshamnak jelölik). A város a híres Szvát völgye felé a Shangla-hágóra vezető elágazásnál fekszik, ezért is fontos stratégiai hely. Itt kezdődik ugyanakkor az igazi Kohisztán, ahol a vérbosszú és – legalábbis az állam és a kívülállók szemszögéből – a káosz uralkodik.[87] Innentől a Karakorum-út elágazásai csak kisebb zsákutcákba futnak,[88] amelyekből nincs továbbhaladási lehetőség. Az út legvége északon a Takla-Makán sivatag nyugati csücskében fekvő város, Kasgár, innen a kanyargós úton majdnem ezer kilométerre északra. Az egymástól oly eltérő világok tehát, amelyeket a Karakorum-út összeköt, itt kezdődnek, Beshamban és Kohisztánban.[89]

Egy fegyverkereskedő üzlete előtt álltunk meg. Tömve volt különféle márkás, de hamisított pisztollyal, puskával, géppisztollyal, és sok ezer töltény lapult a pultok alatt. Tessék, ki lehet próbálni, mondta a boltos.

Néhány lépésnyire egy kopott, régi szálloda, afféle karavánszeráj volt, fonott sámlijaikon teát hörpölgető bennszülöttekkel. Itt már jól megnéztek minket:[90] no, ezek mifélék?!

Mi lesz tovább, még sok száz kilométerre innen, az utaktól távol, a hegyek legbelsejében…

Az Arab-tenger partján, Karacsi mellett

Felékesített tevék a tengerparti sétányon

Nyüzsgő utca valamelyik pakisztáni nagyvárosban

A Himalája és a Hindukus déli lejtőit dús vegetáció borítja.
A kép jobb oldalán egy himalájai cédrus magasodik a csitráli hegyek fölé

Kohisztáni teherautó-sofőr

Az Indus folyó kanyonja a Nanga Parbat lábánál, a túloldalon egy kohisztáni kisvárossal

Kohisztáni kecskepásztor nyájával

Kohisztán

Világ végi éjszaka a Himalájában

Beshamban éjszaka is elég nagy életet találtunk, az utcán (a főutcán) a kivilágított kis üzletek előtt nagy csapat ember mászkált. Az üzletek az utcára nyíló felhajtható ablakok mögötti kis helyiségek, amelyek közepén ott ül az egy vagy két eladó, mögöttük a polcokon a porosodó árukészlet.

Rossz hírt kaptunk. A busz körül hangzavar, az emberek idegesek. Egy hunzai fiatalember, Ijlal Hussein[91] tolmácsolt nekünk, akivel még Iszlámábádban ismerkedtünk meg. Kackiás bajusza mögül eddig sejtelmesen mosolygott az egész út alatt, de most ő is bosszankodik. Lehet, hogy idáig tartott az utazásunk – mondja –, ugyanis az út leomlott, elsodorta egy hegyomlás, állítólag nem is olyan messzire innen. Gilgit pedig, ahová igyekeztünk, a „hegyek köldöke”, innen még pár száz kilométer, és a vidék cseppet sem biztonságos. Meglepett, hogy még egy helybeli is tart Kohisztántól.

A fegyverkereskedő, akinek az üzlete előtt álltunk, kíváncsian méregette kameránk jókora állványát, amelyet a vállamon hordtam, mint valami aknavetőt. Kezembe nyomott egy gépfegyvert: cserélünk? Nem, köszönöm – visszaadtam. Szemerkélő esőben ácsorogtunk, aztán gondoltunk egyet, és meghívtuk barátainkat, az öreg sinát és Ijlalt teára. Itt már a szokásos tejes teát ittuk (még nem voltunk elég magasan a tibeti jakvajas teához) a rettentően lerobbant teaházban. Az ottaniak sandán pislogtak felénk. Az öreg sina bácsi hangosan rászólt megbámulóinkra. Aztán eljöttünk, és az utcán a felszínen csordogáló csatorna mellett sétálgattunk az esőben. Töprengtünk, hogyan tovább… A város sötét kis koszfészek, csak a főutca volt tele élettel, járművel, kamionokkal, emberekkel. Buszunk körül újabb kupaktanácsra gyűltek. Egy helyi szakállas ember felállt egy dobozra, úgy szónokolt. Talán ő volt a helyi postamester vagy rendőr, mindenesetre állítólag bennfentes híreket adott. Szóval a monszun megérkezett, nagy vihar és áradat volt, a korábbi napsütés által megolvasztott gleccserek és havak ezzel kumulálódva sok helyen tönkretették az utat, a Karakorum-út járhatatlan, egy nagyobb híd hirtelen összedőlt, úgyhogy a továbbhaladás lehetetlen. A katonai utászok három napon belül felállítanak valamiféle alkalmi vashidat helyette. Aztán leszállt a pódiumról, és elment. A buszunk maroknyi csapata tanakodni kezdett. Egyesek a szomszédos fogadóban[92] szobát vagy ágyat vettek ki. Mások még vártak, hátha történik valami. Történt is. Megjelent három pastu, három szakállas ismeretlen, és nagy, kisbuszszerű dzsippel odaálltak a buszunk mellé. Azt állították, hogy fejenként százötven rúpiáért elvisznek minket Chilasig. Utána pedig már jó az út. De hogy repülnek át a leszakadt hídon? – kérdeztük. Ijlal azt mondta, hogy talán csak a híd egy része omlott le, és a vasbeton maradék részén esetleg át tudunk jutni.

Megint rázendített az eső, beültünk a fogadó átriumába, ahol korhadó sámlikon üldögélt buszunk néhány utasa. Hellyel kínáltak, próbáltak velünk beszélgetni. Az öreg sina széttárta a kezét. „Hát, ilyen a KKH! Szeszélyes.” Mit tanácsol, kérdeztük.

Az öreg nem akart átszállni a dzsipekbe, Ijlal azonban már kezdte is pakolni a busz tetejéről, a ponyva alól a csomagjainkat. Feltették őket az egyik dzsipre. Mind több utas döntött úgy, hogy a dzsippel folytatjuk.

Az öreg sina rosszallóan csóválta a fejét. Nos, ahogy akarjátok, de ezek az emberek könnyen lehetnek rablók is. Nagyon veszélyes, én nem mennék…

Ijlal barátunk vitatkozott vele. Aztán a buszsofőr úgy döntött, hogy megnézi ő magának azt a leszakadt hidat. Legalább addig elmegyünk, mondta. Visszaraktuk hát a csomagjainkat a busz tetejére, letakartuk a ponyvával, és visszaültünk. A busz utasainak fele Beshamban maradt, ők nem kockáztatnak. Lassan kigördültünk a kopott, útszéli kis városkából, a Himalája belseje felé indultunk az Indus mentén, északra. Ahogy az utolsó ház egyetlen pislákoló fénye is eltűnt mögöttünk, ismét a kietlen és sötét táj vett körül. A busz reflektora az egyre erősebben zuhogó esőben csak néhány méternyit ért előre. A sofőr úgy döntött, hogy lekapcsolja a villanyokat a buszban, így a szemünk jobban megszokja a sötétséget. Sajnos meg is szokta. A mélységben előtűnt a szakadék alján robogó folyó, baloldalt pedig a sziklafal. A szemben emelkedő hegyoldal sötét tömege vad, tajtékzó hullámokként csipkézett szegéllyel szökellt egyre magasabbra, egyre elképesztőbb módon ostromolta a villámoktól felszabdalt vaksötét eget. Jóformán nem telt úgy el néhány másodperc, hogy valahol ne villámlott volna. Videoklipszerűen fel-felvillanó látványtöredékekké esett szét az út, közben a jobbra-balra dülöngélő és a sáros úton csúszkáló buszunk üléseibe kapaszkodtunk teljes erővel, mivel az útra guruló egyre nagyobb sziklákon a kerekek meg-megugrottak. Ahogy előrenéztünk, a reflektor fényében a ferdén, párhuzamosan sűrűn száguldó esőcsíkok alatt a néhány négyzetméternyi megvilágított területen a kövek bibircsókjaitól rücskös felszínt láttunk. Semmi sem emlékeztetett útra. Tíz-tizenöt kilométeres sebességgel haladtunk így körülbelül egy óra hosszat. A villámok néha olyan közel csapódtak be, hogy a villanással szinte egy időben a fülsiketítő robaj is elérte a buszt. Aztán egy néhány házból álló faluhoz értünk. Egy ház mellett álltunk meg, ahonnan kiszűrődött a tűz fénye. Kiszaladt a sofőr, kérdezősködött, és visszaült. Ekkor a busz megmozdult anélkül, hogy gázt adott volna a vezető. A hegyről víz-, sár- és kőgörgeteg zúdult ránk, elsodorta néhány métert a buszt. Szemben egy dzsip ugyanilyen sorsra jutott, láttuk, ahogy félig félrefordulva ellepi a sár. Szerencsére közvetlenül utána a zuhogó eső olyan erőre kapott, hogy kimosta a kövek és sár nagy részét, bár a busz csaknem tengelyéig merült a vízbe (egy hegyoldalban azt jelentheti, hogy pillanatok alatt lesodor minket a mélységbe). Milyen jó, hogy nem az alsó csomagtartóba raktuk a holmijainkat!

A sofőr gázt adott, a busz lassan megindult. A hátsó kerekek csúszkáltak jobbra-balra, ahogy kipördültek alóluk a kövek, és a sárban nem is igen tudtak megkapaszkodni az abroncs barázdái. Kiszabadultunk. Aztán egy kötelet kötöttek a buszra, hogy megpróbáljuk kihúzni a bajba jutott dzsipet. Egy-két perces erőlködés után ez is sikerült. A dzsip vezetője úgy döntött, hogy itt marad éjszakára. Mi azonban továbbindultunk. Többet nem láttunk járművet.[93] A szerpentineken, ahol nagy lassan haladtunk, egyre hatalmasabb sziklákat kerülgetett a sofőrünk. Aztán egyszerre megálltunk a semmi közepén. „Kiszállás!” – parancsolt az utasokra a sofőr. Egy kőlavina van előttünk.

El kell pucolni a nagyját. Kiszaladtunk, és dobáltuk a szakadékba a köveket. A gyerekfejnyi kövek maradhattak, az annál nagyobbak azonban zuhantak a mélybe. „Gyorsan, gyorsan!” – kiabáltak körülöttünk. Aztán meg, amikor nagyjából elhordtuk a javát, „Dzsalí, dzsaló!”, futás, fel a buszra, mert bármelyik pillanatban jöhet az utánpótlás, egy következő kőgörgeteg vagy sárlavina. Felugráltunk a már mozgó járműre, és pihegtünk. Körülbelül tíz percig, mert újabb kövek mutatkoztak az úton. Leszaladtunk. A zuhogó esőben a vöröses sárban csúszkáltak a kezünk között a kövek. Némelyiket ketten ragadtuk meg, másokat a combunkra fektetve cipeltünk a szakadék széléig, és lehajítottuk. Csatt, csatt, csatt, görögtek a mélybe a sziklák. A busz reflektorának fényében, a háttérben a felfénylő villámok és égzengések, a lóhalálában végzett munka miatt úgy éreztem magam, mintha valami első világháborús frontvonalon buzgólkodnék a lőállások között. Az emberek félve pislogtak a hegyoldal felé – vajon mikor jön a következő omlás? Aztán futottak a következő kő felé, hajították a mélybe, és végül kapaszkodtak vissza a buszra. Megint továbbgördültünk. Pár perc múlva ismét kövek zárták el az előrejutást. Az egyik olyan hatalmas volt, hogy bár mindenki nekifeszült, éppen csak hogy megmozdult. Nem tudtunk mit kezdeni vele. Folyamatosan potyogtak lefelé a kisebb kavicsok és kövek. Csurom víz és sár volt már mindenki. Nekifeszültünk. Nem jó, mondta az öreg sina imám. Egyszerre kell. Mit tegyünk? Az öreg maga elé emelte két tenyerét, és mintha olvasna, imádkozott. Aztán már mindannyian a kő mellett álltunk. Amikor azt mondom, „Allah au agbar!”,[94] az agbarra mindenki feszüljön neki a kőnek. „Egy-két-hár…, Allah au agbar!” Megmozdult a szikla, egészen az út széléig huppant. Aztán még egyszer, és megint, és kész. Lezúdult az útról. Hatalmasat csattant néhány másodperc múlva, amikor a szakadék aljára ért. Vissza a buszba, tovább, tovább. Már alig tudtunk figyelni a villámokra, csak az utat néztük, ahogy hirtelen feltűnik a busz gyenge fényszórójának pásztájában. Itt-ott guruló kövek, sziklákat kerülgetünk, alig van egy négyzetméternyi felület, amelyre ne esett volna még valamekkora kő. Így él a hegy errefelé. Mégis átlagosan hét millimétert nő a Nanga Parbat nagymasszívuma, többet, mint a Mount Everest, tehát pár ezer év múlva utoléri… Most azonban mintha vedlene, a felszíne folyamatosan borzong, gurul, meg-megiramodik, sőt lezúdul. Egy-egy ilyen lezúdulás, hegyomlás néha egész falvakat sodor el. Talán a hidat is ilyen döntötte le? De nem sok időnk van töprengeni. Újabb kövek, pakolás, futás, visszaugrálás a buszba. Peti próbál filmezni, de majdhogynem barlangi sötétség van, és a villámok mindig máshol bukkannak fel. A monszun frontvonalában vagyunk, a vihar kardélén.

Az egész éjszaka így telt. Hajnalra már csak szemerkélt az eső, aztán végre elértük az Indus nagy kanyarulatát, és kelet felé fordultunk. A sziklák szürke és lilás vagy sárgásbarna tömegekké világosodtak, az ég pedig szürkéskék, súlyos felhőktől nehéz, leszakadni készülő födémmé. A sziklafalak elképesztő meredeken zúdultak a mélybe, ahol robogott, hömpölygött az Indus. Olyan nagy itt az esése, hogy tajtékzik, habzik, mint valami hegyi patak, pedig vízhozama körülbelül akkora, mint a Tiszáé. Csöppet sem lett kevésbé félelmetes a szakadék mélysége mellettünk attól, hogy egyre tisztábban láttuk a tájat. Hullafáradtak voltunk.

Azonban szerencsére egyre ritkábban kellett kiszállnunk, úgy tűnik, hogy kezdünk kiérni a monszunból, és lassan a Nanga Parbat nagymasszívumának esőárnyékába, az északi hegyoldalak[95] sivatagába érünk.

Egy hídhoz értünk. Átmentünk lassan az Indus fölött. „Ez még nem az a híd – mondták a környékén álló katonák. – A következő omlott le. Mehetnek tovább!” Reggel aztán egyszerre csak kisütött a nap. Felhők persze még voltak az égen, de végre megláttuk a napot, és mintha egy szivárvány is felcsillant volna valahol előttünk.

Az oldalsó völgyekben, ahova beláttunk, szintén csak vad szirtek, sziklák, a mélységes mélybe szakadó meredek hegyoldalak és robogó hegyi patakok, hirtelen megtelt vízfolyások, vádik. A növényzet azonban szinte teljesen eltűnt. Míg korábban fák és bokrok szegélyezték az utat, itt már kopár volt minden, egyre kevesebb növény telepedett meg az irdatlan sziklákon.

Aztán egyszerre csak egy faluhoz értünk, és megálltunk. Már jó néhány kamion állt itt, és a falu apraja-nagyja is – a korai óra ellenére – kint volt az utcán. Kiszálltunk. Le kellett szednünk a csomagokat. Kiabálás. Leszedtük. Hátunkra és vállunkra vettük a zsákjainkat, megfogtam a kamera statívját, és bár egy-két srác segített nekünk, elég nehezen botorkáltunk előre. Aztán elértük a hidat, illetve ami maradt belőle. Egy dél felől az Indusba ömlő patak fölött ívelt át korábban. A hatvan-hetven méteres szakaszból most csak jó tízméternyi állt, a többi a mélyben. A sárözön a fél falut is elsodorta, mintha késsel vágták volna el, a házak egy vonalig álltak, onnan kezdve pedig sárral kevert, miszlikbe aprított darabok szeméttömege maradt csak meg. Sokan odavesztek. A túlsó oldalon is kell valamilyen járművet találnunk, hiszen van, aki épp az ellenkező irányba igyekezne. Az öreg imám és Ijlal mondta ezt. Ha találunk egy utasszállító dzsipet, akkor talán még ma Gilgitbe érünk. Ha nem, akkor inkább itt kell maradnunk, mert a vidék nagyon veszélyes. Leereszkedtünk a csomagokkal a hasadék mélyébe, belesüppedt lábunk a sárba, néha térdig vagy combig merültünk belé. Ahol járunk, ott nemrég még házak álltak. Talán a lábunk alatt a romok alá temetett emberek vannak. A többiek azt mondták, hogy itt már nincs mit segíteni. Mindenkit megtaláltak, aki meghalt. Sokan. Az állatokat úgy vitték át az immár ismét nagyobbacska patakká zsugorodott vízen, hogy belelökték-beledobták a vízbe az egyik oldalon, és a másik oldalon egy ember kihalászta őket. Már délelőtt volt, perzselő napsütés kerekedett az esőtől kitisztított, kristályosan csillogó levegőben.

Szerencsére sikerült járművet szereznünk, így két óra múlva továbbindulhattunk Chilas, majd Gilgit felé. A táj kősivataggá változott, az okker és vörösessárga sziklafalak csaknem függőlegesen emelkedtek az égbe a kanyon két oldalán. Chilas felé menet egy idő után kiszélesedett a völgy, még kisebb homokdűnéket is láttunk, bár hely alig jutott nekik. Dél körül értünk Chilas városába. Itt, e városka mellett találhatók a Himalája talán leghíresebb sziklarajzleletei. Az ősi műalkotások több csoportját csak a legutóbbi időkben találták meg a megközelíthetetlen terepen, máshol azonban egészen jól járható sziklapárkányok vannak tele vésetekkel. A korukat különböző időkre teszik, nagyon sokáig elhúzódott a készítésük ideje; legtöbbjük az ókor utolsó századaiban készülhetett, tehát kétezer éves. Némelyikük azonban öt-hatezer évesre is becsült időszakból való, megint mások az utolsó évezred folyamán karcolt gyengébb színvonalú „utánérzés”.

A legtöbb alak a környékbeli vadállatokat formázza: ibex, hegyi kecske, kőszáli kecske, de emellett vannak szép számmal buddhista szimbólumok, lovak, emberek, és feliratok is akadnak. Az egyes csoportokat római számmal jelölik, Talphan falu mellett az egyik fő csoport és Chilas mellett a másik. Összességében több ezer sziklarajz lehet itt.

Az egyik felirat Chilast úgy említi a hatodik századból (tehát a fehér hunok itteni hatalmának idejéből), mint Silavata, ami szankszritul annyit tesz: Sziklahegy. Más feliratok Somanagara néven említik, aminek jelentése: A Hold Hősi Városa.[96] A területet akkoriban még más népek lakták, Hszüan Cang és Fa Hszien beszámolói szerint is hithű buddhisták voltak. A közeli Tangiri- és Dareli-völgy állítólag szintén sok műemléket rejt, azonban sajnos tiltott – és nem is ajánlatos – az odautazás manapság. Az állatábrázolásokban komoly hasonlóságot véltem felfedezni az Ujguriában lévő, az Altaj és a Tien-san vidékén fellelhető sziklarajzokkal.[97] Főleg a hegyi kecske formái, elhelyezkedései és gyakorisága, továbbá a rajzok technikája, vonalvezetése elgondolkodtató (ez esetleg a későbbi, részletes kutatás témája lehet).

Chilas[98] után sokat haladtunk a kietlen szurdokok között, majd ismét egy hídhoz értünk. Szokás szerint katonai ellenőrzés, felírják az adatainkat, majd visszahevernek a fekete egyenruhás őrök a jókora vászonból kifeszített sátorféleség alá. Az egész „iroda” egy rozoga asztal, rajta egy füzettel és egy tollal, körülötte egy szeméttelepre való fémvázas szék maradványai és néhány kitömött vászonzsák.

A hídon átérve ismét vad szakadék oldalában, a sziklából kiharapott, kirobbantott vájatban haladunk. Új sofőrünk valóságos elmebetegként száguld a vidéken, holott az aszfalt keskeny, ha szembe jön valaki, alig férünk el egymás mellett. A kanyarok előtt persze dudál, de ki tudja, milyen hatékonyságú ez, ha egy hasonszőrű önjelölt autóversenyző jönne szembe. A forgalom azonban minimális, fél óra is beletelik, míg egy járművet látunk. Aztán egyszerre csak jobbra dőlünk, balra dőlünk, csikorog a fék, mindenki felszisszen, a sofőr elkapja a kormányt, és egy nagyot huppanunk az út szélén. Durrdefektet kaptunk. Mi jöhet még?[99]

Kerékcsere. Utána azért kissé óvatosabban vezetett a sofőrünk. Sorra feltűntek jobb oldalunkon a Karakorum hófödte csúcsai. Ahogy az előző napokban átértünk a Himaláján, ott egyetlen hófödte csúcsot sem láttunk a sok felhőtől, pedig már-már karnyújtásnyira kísértek minket végig. Itt azonban tisztább a levegő, távolabbra látni. A kopár tájon elérjük a Gilgit folyó és az Indus összefolyását. Innen keletre, az Indus mentén van Baltisztán, és tovább a kasmíri front, észak felé a Gilgit folyó[100] partján a hegyvidék legfontosabb városa, Gilgit. Délután körül értünk oda, nagy forróságban.

A remegő levegőben a Hotel Medina nevű kis oázisba igyekeztünk, ahol fejenként kétszáz forintért kaptunk tiszta szállást, felső propellerrel (ventilátorral) a szobánkban. Ráadásul itt egész jól főztek, és majdhogynem ingyen adták… Az itt töltött két éjszaka volt az első szusszanásnyi szabad időnk, bár a környéken fontos feladatok vártak ránk, így például a Kargha Buddha sziklába faragott fehér hun korabeli Buddha-szobor és a környékbeli kolostorrom, no meg a sina falvak és speciális öntözési technikáik megtekintése.

Félig lerombolta a kohisztáni falut a hegyomlás

A falu közepén tátongó hasadékon csak gyalog juthatunk át

Moór Péter a lerombolt falut pásztázza

Egy gyermek a lerombolt faluban

Az Indus folyó Kohisztánban

Gilgit

Város a világ legnagyobb hegységei között

Gilgit a „great game”-nek nevezett politikai „sakkjátszma” egyik központi szerepű városa, az orosz érdekszféra és az angol érdekszféra belső-ázsiai ütközésének fontos helyszíne. Végül aztán az angolok „előretolt helyőrsége” lett 1877-től.

Meglepően széles lapály a Gilgiti-völgy, már jó ideje nem láttunk nagyobb sík felületet, mint egy-egy folyóvölgyi, néhány kilométeres terasz vagy inkább „párkány”. Gilgit azonban hosszú kilométereken keresztül nyúlik el kelet–nyugati irányban, és észak–dél felé is legalább néhány kilométeren majdnem vízszintes lapály. A Gilgit folyó két partján terül el, a jobb partja a város nagyobbik fele, a vásárváros, a bal partja pedig a kisebbik; e lejtős terepen épült a Mudzsaheddin negyed. A jobb part később lankásan kertekbe, farmokba vezet, ahol bájos kis kertek, az öntözőművek által táplált ligetek sorakoznak lépcsőzetesen, ahogy a kis, tiszta vizű, csörgedező csatornák körülölelik őket.

Ez a város az afgán határvidéktől egészen az indiai–pakisztáni frontokig a legnagyobb hegyvidéki település, körülbelül ötvenezer ember lakhat benne. A meglehetősen széles folyó két oldalát függőhíd köti össze, a környéken ötezer méter magas kopár, sziklás hegyek övezik a láthatárt. Távolabb, kelet felé a csúcsos Bilchar Dobani-hegy magasodik. Gilgittől délkeletre a Himalája, keletre és északra a Karakorum, délre a kohisztáni hegyek, nyugatra a Shandur hegylánc, a Hindukus felé ívelő hegyek magasodnak. Sehol a hegyek között nem láttam ekkora belső lapályt, pedig ez sem volt nagyobb néhány négyzetkilométernél. A házak között itt halad el néhány forgalmasabb út, azokat persze hajszálerekként itt is sikátorok kötik össze. Nagy vásárváros részében már helyet kapott a kínai negyed is, tele olcsó bóvlival. Több hegyi nép tagjai lakják a várost, a pakisztáni katonaság jelenléte folytán távolabbi vidékek fiai is eljutnak ide az országból. Majdnem mindenki megfordul e városban, aki az északi hegyvidék valamely zugába igyekszik. Ennek köszönhetően, bár a forgalom másutt mindenfelé elég gyér, itt folyamatosan jönnek-mennek a kamionok, kisbuszok, dzsipek, Suzuki utasszállítók és személyautók, no meg a szekerek, gyalogosok és a szamarak. Forgalmas, pezsgő életű város, Észak-Pakisztánban ehhez csak Csitrál fogható. Mindenféle embertípus megtalálható benne, valóságos antropológiai kaleidoszkóp kulturális és biológiai értelemben is. Itt még van egy-két nyilvános telefonhivatal (kis kopott helyiség egy ósdi telefonnal és egy stopperórával), és van jó néhány fogadó is. Az üzletekben elég jól fel lehet szerelni hosszabb-rövidebb expedíciókat (kivéve a sátrakat, hegymászó-felszerelést, ami hiánycikk vagy nagyon drága).

Otthonunk, a Hotel Medina belső udvarának üde zöld oázisa és vidám csapata felüdülést hozott számunkra a korábbi viszontagságok után. A félszemű Jákob először ellenszenves volt, kukacoskodónak tűnt, de aztán rá kellett jönnöm, hogy tévedek, nemcsak bölcs, hanem talpig rendes ember. Egy jellegzetes magyarországi képeslapot, amit tőlünk kaptak, ki is raktak, hogy végre ez az ország is bekerüljön az itt „regisztráltak” közé (vittünk néhányat az útra ajándék gyanánt leendő ismerőseinknek). Hamar jó barátságba kerültünk nemcsak a szállót vezető félszemű Jákobbal, hanem a többi alkalmazottal, a szakáccsal, takarítóval is. Csak a szálloda „díszkülföldije”, egy olasz srác volt végtelenül ellenszenves. Már egy éve élt itt, és még mindig mit sem tudott a városon kívüli világról, az emberekről, a hegyekről, a történelemről, a mesékről, arról, hogy milyen népek élnek itt. Pedig helybeli ruhákat hordott, és úgy próbált tenni, mintha félig pakisztáni lenne. Mi ebben a pláne?

Gilgit a pakisztáni katonaság és államhatalmi szervek központja[101] is az északi hegyek vidékén. Itt még be lehet szerezni egy-két szükséges engedélyt.

Nekünk azonban nagyon meggyűlt a bajunk az egyik itteni katonatiszttel. Valahonnan a Pandzsáb alföldjéről került ide, és úgy érezte, hogy jól megszedi magát. Korrupt volt, nem riadt vissza a hazugságtól sem. A helyi lakosság szeme láttára és (nem túl erélyes) tiltakozása ellenére szabott ki ránk nyilvánvalóan mondvacsinált ürüggyel (telefonszámla) „váltságdíjat”. Éjszaka volt. Addig pedig őrizet – mondta. A követelt összegért – miután láttam, hogy a helyiek tartanak attól, hogy mellénk álljanak – Pétert küldtem haza, elmondtam neki, hogy hol van a pénzünk, és hogy hozzon belőle ezerszáz rúpiát. Én addig ott maradtam túszként. Szegény Péter még az óráját is elvesztette a vitában. Ráadásul hiába próbáltuk volna feljelenteni a tettest másnap a főnökénél, ez errefelé teljesen megszokott pénzszerzési mód – mondták a helybeliek.

Pakisztán – pandzsábi és szindi bunkók, mondták a gilgiti barátaink, a többi nép csak alattvaló, úgy kezelik az Északi Területeket, mint egy gyarmatot, panaszolták, uraskodnak itt az egyenruhások urdu nyelvű parancsszavaikkal, katonáikkal. Még egy rendőr is, akivel egy helyi járaton akadtunk össze, lesújtó véleménnyel volt Pakisztánról és a déli hegemóniáról. A váltságdíjas eset és a tiszt önkényes kapzsisága megvilágította számunkra, hogy ha velünk ezt meg merik csinálni, akkor mit meg nem tehetnek a helybeliekkel! Legalább tudjuk már, hogy miért van az, hogy ki nem állhatják a pakisztáni hatalmasságokat, vezetőket.

Egy napra rá aztán találkozott ugyanazzal a tiszttel Péter, és csodák csodájára meghívta őt egy italra az álnok, mintha mi sem történt volna. Úgy látszik, hogy az ellentét elvesztette az élét számára akkor, amikor már a pénzét megszerezte, vagy talán attól félt, hogy magasabb katonai vezetőnél is feljelentjük. A biztonság kedvéért a magyarországi számunkat még megannyi alkalommal felhívatta különböző emberekkel, az itthoniak nem kis rémületére, akik beszélgetésünk után órákig még csak távoli, halk, de kiabálásszerű urdu hangokat hallottak a meg-megcsörrenő telefonban. Így, ha ellenőrzés jön, azt mondta volna a tiszt úr, lám, lám, íme bizonyság. A helybeliek lebeszéltek minket a botránykeltésről, nincs semmi értelme, mondták, az ő kapcsolataival nagyon be tud nekünk tenni, adandó alkalommal ki is végezhetnek minket, és bedobnak valami szakadékba, ahol száz évig nem fordul meg senki. Hagyjuk az egészet, ilyenek és kész.

Gilgit az a hely, ahol a későbbi hosszas gyaloglásokat még viszonylag jól elő lehet készíteni, bár a másfél száz kilónyi holminkat cipelő teherhordókat célszerűbb mindig az adott helyen felfogadni.[102] Itt, e vidéken a teherhordók több tucat nép fiai lehetnek.

Gilgit térsége felől négyfelé indul útvonal. Egyrészt északra, a Karakorum-út, Kasgár felé (a Hunza-völgyön át), másrészt kelet felé, Baltisztánba, ami zsákutca ugyan, de sok érdekes táj és város van arra is, illetve a gigászi K2,[103] a Gasherbrum, a Baltoro-gleccser[104] stb., harmadrészt nyugatra, a Shandur-hágó, Gizar, Yasin és Ishkoman felé, ahonnan normális út tovább szintén nem vezet; délre pedig a Karakorum-út Pakisztán fővárosa, Iszlámábád felé halad Kohisztánon át – innen érkeztünk mi is a városba. Az utak távolabbi vérkeringésébe tehát csak ez, a KKH csatlakozik.

Gilgitben megismerkedtünk egy rendőrrel, aki elmesélte, hogy a katonákkal ellentétben ők főleg helybeliek, és torkig vannak a pakisztáni hatalommal (bár tény, hogy az indiairól még rosszabb véleménye volt), az északi hegyek lakosságát féllegális állapotban tartják, nem vehetnek részt az általános választásokon sem, külön minisztérium foglalkozik velük, mint valami gyarmattal. A törvények alig vonatkoznak rájuk, az ügyeiket csak sok év után hajlandók tárgyalni, sportembereiket (főleg a krikett- és lovaspóló-játékosaikat) nem hajlandók bevenni a pakisztáni csapatba, holott sokkal jobbak, mint az ottaniak. Fejlesztési beruházás a Karakorum-út óta alig volt a térségben, és a pakisztáni katonai vezetők úgy pöffeszkednek fölöttük, mint valami helytartók. Egészében véve elmondta, hogy egyetlen előnye van a pakisztáni hatalomnak: legalább a „kegyetlen” indiaiak így nem tehetik be ide a lábukat. (Ilyen élénken él a szikhek „rémuralma” a helybeliek emlékeiben.)

Gilgitből a Kargah-völgybe utaztunk, ahol egy sziklába faragott hun kori[105] álló Buddha-figura található (Naupur falutól fölfelé a völgyben, a völgy bejáratának keleti szirtfalán), továbbá egy kolostorrom, illetve egy sztúpa maradványai.[106] Sokat filmeztünk itt, és gyalog tértünk vissza Gilgitbe a kopár hegyháton, majd pedig az üde kerteken keresztül. Különös vörös színű gyökereket és mohákat láttunk a csatornákban, amelyek mint kedves hegyi patakok szelték át a beszűrődő napfénytől vibráló kerteket. A fényjátékok és a békésen legelésző bárányok, kecskék, a nyugodt pásztorok paradicsomi állapotot mutattak. A kolompok hangja hallatszott csak, és a szerteágazó öntözőpatakok csörgedezése. A sziklákon tapasztalt hatalmas hőség itt kellemes langyos, szellős idővé változott. A virágok között furcsa, színes lepkék röpködtek.[107]

Egy helyen, amerre sétáltunk, a csatorna eldugult a hordaléktól. Alig néhány percen belül ott voltak a falubeliek, hogy kijavítsák. Ez az öntözőrendszer[108] itt egyenlő az élettel, nem lehet elhanyagolni.

Hosszú séta után hazaértünk. Utána nagy eső kapott el bennünket. Furcsa volt ilyet tapasztalni a sivatagos vidéken. Az eső szaga először a felvert por és a felszín közelébe visszalökött füst szagából tevődött össze, utána azonban, ahogy elállt, kristálytiszta lett a levegő, és a várostól keletre felbukkant a Bilchar Dobani jellegzetes, vulkánkúpszerű csúcsa. Jóval hatezer méter fölé magasodik, és a környékén érdekes völgyek kanyarognak a Karakorum belső vidékei felé: a Danyore-, a Bagrot- és a Haramosh-völgy. Főleg az előbbi kettőben élő még a sina népek ősi samanizálása. Az itt élők a dárd nyelvcsaládba sorolható sina nyelven beszélnek, és bár síita muzulmánok, mégis a sámánokba és tündérekbe (akik lakhelye a Bilchar Dobani) vetett hitük szinte máig töretlen volt,[109] bár a modern korok hatására lassan olvadni kezd. A hét-nyolcezer méter közötti Rakaposhi-, a Diran- és a Malubiting-hegy zárja le a völgyeket,[110] amelyek túloldalán már Hunza és Nagar termékeny kicsiny királyságai felé futnak a gleccserpatakok.

A Haramosh-völgy fölé tornyosuló kecses Laila hegyóriás hétezer méter körüli magasságából a Chogo Lumgma-gleccser (amely a világ egyik leghosszabb gleccsere) már a tibeti nyelvű muzulmánok lakta Baltisztán felé vezet[111] (az már a ’balti pa’ földje).

A tájat azonban döntően a gigászi Rakaposhi uralja, a környező völgyek sokaságában más-más nyelvű, sőt külön nyelvcsaládba tartozó nyelvet beszélő népek élnek. Arrafelé igyekeztünk mi is, igaz, egy jó nagy kerülővel, mivel a Rakaposhi és a Dirán közötti hegyvonulat még hegymászók számára is csaknem járhatatlan, kis dzsipünk csak száz kilométeres kerülővel juthat át a hegyóriások túloldalára, Hunzába.

Gilgit hatalmas vásárvárosától – ahol a füst fölött sülő hús illata keveredik a nagy halmokban árult fűszerekével, ahol a kínai árus együtt árulja portékáit a vörös szakállas sinával vagy a szőke, kék szemű hunzaival, ahol szinte minden hegymászó-expedíció megfordul, így amolyan információcserélő hely is, és ahol hatalmas, messze földön híres lovasversenyeket tartanak – nem végleg búcsúztunk. Jó néhány hét múlva, miután bebarangoltuk az északi hegyeket, visszatérünk még ide, hogy majd nyugatra, északnyugatra fordulva a Chitárli-hegyek közé jussunk át viszontagságos úton, gyalogszerrel, a lélegzetelállító Thui-hágón át. Barátunk, az öreg Jákub, aki majd a tolmácsunk és segítőnk lesz, augusztusban visszavár minket.

Egyelőre menetrendszerű teherautón utaztunk tovább, zsúfolásig megrakodva és megtömve utasokkal. A katasztrofális minőségű úton a kemény vasak között szinte lehetetlen volt megvédeni nagyméretű kameránkat a végső pusztulástól, de sikerült. Aztán kényelmesebb járgányba szálltunk át, és irány észak. Az emberek kíváncsian nézegettek bennünket és különös formájú csomagjainkat.

A Hunza folyó völgyének fontosabb hegycsúcsai és folyói, Hunza és Nagar tájegységei

Gilgit főutcáján

Havasi réten

Sina nemzetiségű férfi a Hunza alsó folyásvidékéről

Hunza szívében

Farkasszemet nézünk a nagarokkal

Hosszú és kanyargós, félelmetes szakadékokkal és kanyonokkal övezett utunk során végül is néhány nap alatt elértük utunk első igazán fontos állomását, Hunzát.

Az út Gilgit felől először a Gilgit és a Hunza folyó összefolyásánál átszeli a folyót, és a Hunza keleti, bal partján halad. Úgy tűnik, mintha egyenesen nekimennénk a szinte függőlegesen fölöttünk magasodó Karakorum hegység fő vonulatának, amely a Rakaposhi–Diran–Malubiting vonalat (nagymasszívumot) alkotja itt. Kíváncsian találgattuk, vajon hogyan jutunk át a gigantikus falként elénk tornyosuló hófödte, hihetetlenül meredek hegyeken. Keskeny kanyonba értünk. Mintha a sziklák össze akartak volna roppantani bennünket. A völgy falai már-már függőleges sziklák, tetejük az ötezer méteres hóhatár fölé magasodik, pedig mi még csak kétezer méter körül járhatunk. A két szirtfal farkasszemet néz, egymástól jó ha egy kilométerre, néha talán még annyira sem húzódnak. Az út alatt nemegyszer több száz méteres szakadék, a folyó pedig gyilkos erővel robogó tajtékrengeteg. A kopár vidéken egyre kevesebb a falu és a zöld terület. Chalt falu felé aztán a szirtfalak eltávolodnak egymástól: elértük az első szűk katlant. Az út eddig észak felé vezetett, most keletre fordul. Szinte álomszerű a táj. A mélykék ég alatt hófödte hegyek, több ezer méteres szirtek, sziklafalak, alatta sivatagos, meredek hegyoldalak, és végül teraszosan vagy sík, párkányszerűen kiképzett üde zöld oázisok, falvak, minden átmenet nélkül, smaragd gyöngysorként a völgy kisebb-nagyobb kitárulkozásait követve. Közöttük pedig, felfűzve őket az áthatolhatatlan folyó, a Hunza hömpölygő, szürke áradata. A Chalt városka felé vezető híd után (ahonnan az út a környékbeli nagar falvakhoz, Budelas, Chaprot, Boladas falvakhoz vezet tovább) még mindig a folyó bal partján maradtunk, a Nagar Királyság területén. Dzsipünket itt gyakran dobálták meg kővel a helybeli gyerekek. Pedig állítólag le akarják szoktatni őket erről a buta játékról, mentegetőznek a szüleik. A növénytakarót a sík völgyvállakat behálózó patakokból eredő csatornák segítségével öntözik a helybeliek, ugyanis a csapadék itt alig egy-kétszáz milliméter évente, harmada a magyar átlagnak. A növényzet ugyanakkor végtelenül ismerős, hazai érzést kelt: Hunzában és Nagarban is a hazai vidékeinken találhatóhoz kísértetiesen hasonló a növénytakaró: sárgabarack, alma, körte, szőlő, cseresznye, dió, búza, árpa, lucerna, répa, karalábé, káposzta a hatalmas jegenyenyárfák oszlopai között. Nemrég a burgonyát is meghonosították a vidéken, azóta azt is sikerrel termesztik, főleg az északi Chapursan-völgyben. A falvak kőből épült emeletes házai gyakran szorosan egymás mellé épülnek, hogy védhetőek legyenek, és hogy minél kevesebb helyet vegyenek el az egyébként is oly kevés termőföldből. A házakon faoszlopos tornácok, rajta fapadokon üldögélő bajuszos gazdák. Szamarak, tehenek, juhok, kecskék, tyúkok és persze a lovak[112] a fő háziállataik.

Nilt, Thole és Gulmet falu következett, békés tájak és – a gyerekeket leszámítva – békésnek tűnő emberek. Aztán átmentünk a Minapin és Pisin melletti hídon, és a folyó jobb partjára, Hunzába értünk.

A növénytakaró változatlan, a települések nagyon hasonlóak. Első ránézésre más arcok köszöntek ránk itt, Nagar és Hunza területén, mint amilyenekkel Gilgitben és korábban találkoztunk. Voltak itt szőkék, vörösek, barnák, feketék, kék, zöld és barna szeműek is, arcvonásaik pedig feltűnően különböztek a számunkra oly idegennek tűnő belső-ázsiai törökös és a déli, indiai–pastu–iráni arcok vonásaitól. Minden előítélet nélkül egymásra néztünk Péterrel, és úgy éreztük, hazaértünk. Tudtuk, hogy hova igyekeztünk: Altit, Baltit, Karimabad és Ganesh városába, ahol Ijlal Husszein barátunk várt már minket, előkészítve a terepet a kutatásainkhoz. Vele a Kohisztánban átélt világ végi éjszakán kerültünk jó barátságba, és megbeszéltük, hogy majd Hunzában segítségünkre lesz. Reméltük, könnyen megtaláljuk őt és családját, pedig egyébként a teljes ismeretlenbe érkeztünk, egy irtózatos hegység kellős közepére.

Ide még nem ért el a nyári esőfelhők serege, bár, ha dél felé néztünk, érezhettük, hogy a hegyek mögött a hágókat és hófödte gerinceket már ostromolják a súlyos lila és szürkéskék esőfelhők. A túloldalon, Bagrot és Haramosh völgyeiben nagy viharok lehetnek már…

Baltit faluban körülkérdezősködtünk. Husszein? – kérdezték. Itt minden harmadik ember Husszein, és minden második Haider, ha a vezetékneveket nézzük. Lál fia Dzsilál Husszein, mondtuk. Igen, igen, itt lakik nem messze, és odavezettek. Barátunk családja barátságos kis fogadót tartott fenn az öreg Lál vezetésével, aki egyben a város egyik elöljárója is. A központi szobába érkeztünk, ahol hosszú asztalt ült körül a család férfinépének apraja-nagyja. Nő egy sem volt jelen. Dolgoznak a földeken, mondták. Itt Hunzában a nők szabadok, nem úgy, mint máshol. Nem kell nekik kendő vagy csador, színes ruhákat hordanak, legtöbbjük kis kalapot visel. Igaz, a férfiak külön társas helyeket tartanak fenn, ahova nő nem jár. Bemehetne, de nem megy be. Amiről ott folyik a szó, az nem az ő témája. Az asztal groteszk mértékig ferde volt, a vendégfogadónak töltött tea majdnem kicsorgott a bögre egyik peremén. Tegyél alá egy ceruzát, mondták. Jó. Aztán ki kell tölteni az állami engedélyekhez szükséges kötelező regisztrációkat, és utána: mosakodjatok meg, pihenjetek. Este majd tovább beszélgetünk. Tiszta kis szobát mutattak nekünk a meredek hegyoldalra néző ablakkal. Szemben – majdhogynem karnyújtásnyira – Sumayar városa, Nagarban. Közöttünk a völgy és a rohanó folyó. Körülöttünk pedig a hegyóriások lánca végig a látóhatáron. Bár a látóhatárt igencsak feljebb kell keresni a fölénk magasodó hegyek miatt. Húsz kilométeres sugarú körben itt hétezer méter fölé magasodó csúcsból nyolc is tornyosul,[113] természetes védművekként övezve az amfiteátrumszerűen szétterülő hatalmas völgyet. A katlan üde zöldje, a környező hegyek sárga, barna és szürke sziklái, a kék égbolt és a távolból közeledő sötét fellegek, a napsütés, az érett barackok a fákon, a színes ruhákban járó asszonyságok olyan üde, színpompás világ képét mutatták, hogy már-már meseországnak tűnt. Mint utóbb kiderült, nem is áll ez olyan távol a valóságtól. A helybeliek szerint ugyanis a tündérek földje éppen fölöttük van, körös-körül, és a megannyi szellem vagy fura lény, amely benépesíti a világot, szintén élő valóság itt.

A dél felé néző ablakunkból a Sumayar folyó és a Hunza folyó egymásba ömlő völgyeibe látunk, a Dirán, a Sumayar, a Rakaposhi és a Miyar csúcsa szinte karnyújtásnyira, illetve keletre az Arany-hegy különös óriása. Hátunk mögött a már-már hihetetlen meredekségű Bubulimating ördögujja, a Hunza-csúcs és a világ legmagasabb, még meg nem mászott csúcsa, az Oltár-hegy. Lefelé a völgyben, még a folyó hunzai oldalán Ganesh erődített kisvárosa és a robogó folyó, amelynek mentén bájos kis kertek és búzatáblák sorakoznak. Furcsa, hogy légvonalban a hunzai Ganesh városa és a nagari Sumayar városa csak egy-két kilométerre van, mégis hatalmasat kell kerülni ahhoz, hogy odajussunk. A Hunza folyó ugyanis áthatolhatatlan, őrjöngő áradat, háznyi sziklákat görgetve gyorsabban vágtat, mint egy versenyló. A folyó valaha talán még jobban elszigetelte a két királyságot, mint a hegyek és hágók. Ennek köszönhető, hogy egymáshoz ilyen közel – az egymással vívott folyamatos harcok ellenére – két erős, független állam maradhatott fenn jó ezer éven át, Hunza és Nagar, két testvérnép, a hunzakutok és a nagarkutok földjén.

Kilépünk szobánk ajtaján, és a kis lépcső már a meredek kertbe vezet. Előttünk egy nagy körtefa, körös-körül pedig, ameddig a szem ellát, hegyek a távolban. Némelyik távoli csúcs jó ötven kilométerre innen, mégis mintha a szomszédban lenne. Közötte a húsz kilométer hosszan elnyúló lapály a nagy folyó két oldalán: Hunza és Nagar földjei, kertjei, városai, falvai, mind a lábunk előtt és alatt, mivel a hegyoldalban, viszonylag magasan vagyunk. A folyó kétezer-száz méter magasan folyik itt, mi kétezer-négyszáz méteren lehetünk, a hegyoldal, ahol állunk, hétezer méter fölé ível. Elképesztő méretek, szédítő távlatok, kápráztató színek. Gyönyörű hely. Nehéz betelni a látvánnyal. Pedig már esteledik, Dzsilál és az öreg Lál már várnak bennünket vacsorára. Jó gulyáslevest főztek nekünk, amit persze már viszonylag ügyesebben ettünk meg a ferde asztalról, mint ahogy délután a teát iszogattuk. Az egész szoba ferde, azt ajánlottuk tehát nekik, talán az asztal lábait kellene megkurtítani, hogy minden vízszintes legyen. Itt minden lejt, hozzá kell szokni, mondták.

Esteledett. A faluból dob és töröksíp szava hullámzott felénk, néha erősebben, néha halkabban hallottuk. Esküvő van vagy valaki meghalt, esetleg született. Mindezt együtt itt a hunzák szóról szóra (tükörfordítással) úgy fejezik ki: születés-halál ünnep[114] van valahol. „Átmeneti rítus.”

Szerencsére Lál és Dzsilál családja népes, közszeretetnek örvendő, tekintélyes emberekből áll, ami sokat segített számunkra, hogy a családok ajtaja megnyíljon előttünk, és hogy az egyébként titokban kezelt spirituális tartalmakról nyilatkozzanak nekünk. Dzsilál és az egyik unokatestvére segített a tolmácsolásban is, ami nélkül meg sem értettük volna magunkat a helybeli öregekkel vagy a sámánokkal, tehát tényleg sokat köszönhetünk neki egész családjával együtt.

Az elkövetkező napok Hunza bejárásával, mesék, mítoszok és népszokások gyűjtésével telt. A gyönyörű környezet látványa fokozta buzgalmunkat.

Így jutottunk el Baltit erődjébe is. Az itteni őr volt az első, aki már azért is megörült láttunknak, mert magyarok vagyunk. Hallott talán magyarokról? Igen, John Mark[115] amerikai kutató mondta neki, hogy a hunzaiak a fehér hunok utódai, és így rokonai a magyaroknak. Kérdezte, ki tudjuk-e mondani a „c” és az „a” hangot, mivel azt szinte senki más nem tudja szerintük. Nem kezdtünk vele mély egyeztetésbe. Csak annyit mondtunk, cicamica, és meg volt győzve! Ez persze korántsem bizonyíték a hunok és magyarok, vagy a hunok és a hunzakutok közvetlen rokonságára, mivel csupán egy nyelvtipológiai kapcsolat.

Kissé különös volt, hogy a Magyarhonban MDF-tulipánként ismert logóhoz hasonló stilizált virág itt Baltit-erőd szimbóluma, a tulipán és a nyíl jelképeiből ötvöződött.

A Baltit-erőd egyike a három-négy régi hunzai erődnek, amelyek még a középkorban épültek, szemben a későbbi (és távolabbi) „végvárakkal”,[116] amelyek a XVIII–XIX. századból valók. Építészeti struktúrájában tibeti hatást is mutat, de faragott oszlopokból álló tornácai a helyi építészethez hasonlók. Irdatlan, tíz-tizenkét méter magas falait még inkább kiemeli, hogy sziklaszirten épült, úgy kétezer-ötszáz méteres tengerszint feletti magasságban. Büszkén vigyázza a környéket, a kilátás innen egészen különleges. Közvetlenül felette tornyosul az ember nem járta Oltár-hegy 7388 méteres kegyetlen jégfalaival. A hunzák szerint a tetején lakik egy kristálypalotában a tündérkirálynő. Elérhetetlen magasban. Pedig légvonalban a vár és a hegycsúcs között csak hét kilométer a távolság…

Baltit várában székelt egész Hunza ura, a thám, vagyis a hunzai király innen kormányozta egész kis birodalmát.[117] A hunzai uralkodó 1974-ben írta alá Pakisztánnal azt az egyezményt, amelynek eredményeképpen Hunza beolvadt az országba, bár az uralkodó tekintélyét, egyik palotáját és javait jórészt megtartotta.

A hunzaiak nagyon közlékenynek, kedvesnek mutatkoztak, pedig a múltban e harciasságáról híres nép nálánál sokszorta hatalmasabb népeket is megrendszabályozott (például a baltisztáni tibetieket, a kasgári ujgurokat), és akkortájt a kegyetlenkedés minden bizonnyal jellemzőbb lehetett rájuk, mint a most tapasztalt kedvesség. Bár ki tudja, hogy a nagy ritkán a hegyeken erre vetődő idegenekkel szemben miféle vendégszeretetet mutattak. Az első európai a múlt század derekán járt erre, és az első valamirevaló utat terepjáróknak csak a XX. század végén (1978-ban idáig, és 1986-ban tovább) építették (több száz kilométeres hosszán végigutazni máig életveszélyes vállalkozás), tehát az emberek egy része még nemigen szokta meg azt, hogy immár „el lehet jutni közéjük”. Talán ezzel magyarázható a régi, hagyományosnak mondott vendégszeretet fennmaradása, bár néhányan fogadót nyitottak, és az idegeneket üzletszerűen látják el. Ha megindul a terület nagyarányú turisztikai kiaknázása, ha felfedezik a szépségét és értékét, akkor sajnos ez könnyen elmoshatja azt, amit mi még – az átalakulás adott lépcsőfokán – megismerhettünk. Mindez persze általánosítás, az eldugottabb északi falvakban vagy például a Hunza folyó alsóbb, nagy kanyarulatánál máig ritkaságszámba megy egy-egy idegen felbukkanása.

Gyűjtéseink mindenesetre jól haladtak, rengeteg információhoz jutottunk. Adatközlőink kedvessége és hazánk iránti érdeklődése miatt mi is rengeteg információhoz juttattuk őket Magyarországról. Néhányan említették nekünk, hogy rokonok vagyunk, mivel úgymond ők is a hunok, pontosabban a fehér hunok utódai. Nem akartuk őket kiábrándítani, hallgattunk. Sok „hun” hangalakhoz kapcsolódó földrajzi elnevezés van errefelé.[118] A hunzaiak közül többen a hunok utódainak tekintik magukat, és lám, éppen két magyar kutató érkezik hozzájuk… Ez nem lehet véletlen – mondták. A valószínű hun eredetmagyarázatot fehér hun rokoni tudattá változtatva sokkal nehezebb volt már a helyzetünk Baltitban és Karimabadban, mint John Mark (vagy John Clark) előtt lett volna, bár szerencsére más falvakban, főleg északon, ilyesmiről nem is hallottak.

Karimabad és Baltit után a szűkebb környékre is elkirándulgattunk a Közép-Hunza-völgy amfiteátrumában, hiszen annyi szépséget és újdonságot rejt itt minden kis város és főleg az öregemberek emlékezete…

A közeli másik városka, Altit azzal büszkélkedhet, hogy itt található a legrégibb hunzai erőd. Ugyancsak a természetes védelmet használták ki az építésekor, vagyis jó ezer éve. Az alapjául szolgáló meredek sziklaszirt kétszáz méterrel magasodik a Hunza folyó fölé. A vár körül – szintén fallal körülvéve – a zegzugos utcákkal behálózott város keskeny sikátorai és vénséges diófával ékesített kicsiny főtere húzódik. A főtér csak pár száz négyzetméternyi térség, kőülőkékkel (hosszú padozattal) a hatalmas diófa árnyékában.

A fallal körülvett, erődített harmadik ősi város a közelben Ganesh,[119] az egyetlen a környéken, ahol nem iszmaili típusú muzulmánok, hanem síita hitűek laknak. A samanizálás persze még itt is elevenen él, és az animisztikus hitvilág jóval mélyebben gyökerezik, mint az iszlám, amelynek legtöbb megszokott alapszabályát itt semmibe veszik.

Hunzában a nők szabadok, a csador vagy a kendő nem kötelező, színes ruhában járnak, önállóan dolgoznak; a szőlőből és más gyümölcsből bort készítenek, az alkoholtilalom ellenére pálinkát főznek; sámánok révén tartják a kapcsolatot a szellemvilággal; varázslók, boszorkányok élnek köztük; a tündéreket, törpéket, óriásokat az emberek tényként kezelik; saját ünnepeik vannak, és az iszlámról keveset beszélnek; turbán helyett jellegzetes gyapjúkalapot hordanak itt, és innen Mekkába sem szokás zarándokolni. Állat- és emberábrázolásaik vannak, és nem túl gyakran fordulnak meg imaházaikban sem. Az iszmaili muzulmán hitet egyébként csak a XIX. század legelején vették fel. Az iszmailiaknak nincs mecsetjük, nem látni itt minaretet sem, külsőleg szinte semmi nem mutatja, hogy névleg muzulmánok laknak errefelé.

Itt-tartózkodásunk negyedik napján aztán elromlott az idő, egész nap sötét volt, a súlyos felhők belsejében éltünk, ha éppen nem esett, akkor a felhő szemcséi bolyongtak szitálva a levegőben. Ebben a nyirkos, hideg és borongós időben mindenki visszahúzódott a házába, áthatolhatatlan álmosság emelt falat a beszélgetéseken az emberek közé. Ruháink átnedvesedtek. A csodálatos táj eltűnt, csak nagy ritkán lehetett megpillantani itt-ott egy-egy sziklát vagy hófoltot a közeli magaslatokból a felhők résein át.

Úgy döntöttünk, hogy északnak vesszük az irányt, ahol még jó az idő, és csak néhány hét után térünk vissza ide, hogy gyűjtéseinket folytassuk. Egy időre elzavart bennünket az időjárás.

A ganeshi és altiti sámánnal való elmélyültebb beszélgetésekhez és a samanizálás rögzítéséhez előkészítettük a terepet, Dzsilál barátunk pedig biztosított, hogy vásárol nekünk egy kecskét, ami a révüléshez kell. Ezerötszáz rúpiáért vett is egy kedves kis fekete kecskegidát. Megbeszéltük, hogy a következő holdtöltét mindenképpen itt töltjük, mivel táncát-révülését a sámán ehhez igazítja. Addigra minden bizonnyal megjavul az idő is: az esős évszak itt csak három hétig tart, utána fokozatosan kiürülnek, elfáradnak a felhők.

Búcsút vettünk sok-sok itteni barátunktól, és indultunk tovább, észak felé, Hunza északi végeire, még nagyobb hegyek közé, Atabad, Gulmit, Passu és Sost városán át…

Gulmit környékének szurdokain értünk ki a felhőkből, és verőfényes napsütésben folytattuk utunkat. A helybeliek persze mondogatták: meghozzuk nekik az esőt. A néha összeszűkülő, néha kitáruló táj változatossága, a Passu környéki hegyek csipkés palotaformája, az egyre közelebbi hófoltok és később az utat is elérő gleccserek (a Passu- és a Batura-gleccser, amelyek közül az utóbbi a világ egyik leghosszabbja) monumentális látványa hatására észrevétlenül teltek-múltak az órák, ahogy haladtunk észak felé, a Karakorum legbelsejébe. A hatalmas utasszállító jármű, matuzsálemi korú dzsipünk jól haladt, az út – kivételesen – egészen tűrhető volt (bár mifelénk egy külszíni bánya traktorjáratának tűnne). A megművelt földek eltűntek Gulmit előtt, majd pedig Passu után, és kietlen szurdokokon haladtunk át. Alattunk a mélyben zúgott-hömpölygött a Hunza folyó, nemritkán mintha ezer méteres mélységben a szakadék alatt kígyózna. Az út másik oldala sok-sok ezer méteres magasságba nyúló függőleges sziklafal. Fönt pedig a gyönyörű kék ég, itt-ott egy-egy fehér fodros felhő, és szikrázó fehér hósipkák, gleccserek, hófalak a hegyek szinte karnyújtásnyi közelségűnek érzett csúcsain. Sost előtt, Morkhun falunál ismét kitárulkozott a völgy, kertek, öntözött földek köszöntek ránk, bár az egy-két kilométeres szélességű lankás katlant itt is magasan a hóhatár fölé nyúló hegyóriások veszik körül. Ez már a wakhik földje. Mivel itt már háromezer méter körüli a magasság, a hatezer-hétezer méteres hegyek sem tűntek olyan irtózatosnak. Vagy csak kezdjük megszokni a meghökkentő méreteket…

Aprócska termékeny terasz a Hunza-völgy sziklaszirtjei között

A Bubulimating-csúcs, a Hunza-völgy mértani középpontja

A folyó kanyonja

A Hunza-völgy, háttérben a Rakaposhi csúcsával

Itt terült el a Nagar Királyság – látkép Hunzából, Karimabad falu felől

Az öntözőrendszer által termékennyé tett hegyoldal

A Bubulimating- és az Ultar II.-csúcs

A Baltit-erőd, a hunzai királyok korábbi rezidenciája és Hunza fővára

Baltit óvárosa

Sikátor Altit óvárosában

Az Altit-erőd

Az Altit-erőd

Az erőd tornya, tetején a kőszálikecske-szoborral

Terepjárónk egyik gyors szerelése a határban

Ganesh főtere a mesterséges tóval

Tornácos házak az óvárosban díszes faragásokkal

Gojali kertek Ghulmit falunál

Chapursan

Eldugott völgy a hármas határon

Amikor ismét Sostba érkeztünk, még maradt egy kis időnk a környék bejárására, mielőtt tovább utaztunk volna délnyugatra. Kínát szerencsésen elhagytuk már, és mielőtt ismét Hunzába érkezünk, gondoltuk, széjjelnézünk ezen az igen ritkán lakott és ritkán látogatott vidéken.[120]

Utunk elsődleges célpontja ebben a térségben az alig ismert Chapursan völgye volt, amely egyrészt a kínai és az afgán határ közelsége, másrészt a helyi lakosság ellenállása miatt külföldiek számára sokáig nem volt látogatható, és a legutóbbi években is különféle helyi és központi engedélyek átláthatatlan kombinációja kellett a beutazáshoz, amit általában még így is meghiúsított az időjárás vagy a helybeliek szigorú közössége. Pedig az észak-pakisztáni hegylakók számára Chapursan régóta fontos zarándokhely, sok látnivalóról és természeti szépségről adott hírt az a néhány ember, aki eljutott ide. Így például Stein Aurél volt a vidék egyik első feltárója, és azóta is csak egy tucat külföldi ha járhatott errefelé.

Jóformán lehetetlennek tűnt a bejutás a vidékre, de azért a faluban körbekérdezősködtünk, hátha van megoldás. Végül kiderült, hogy nem is kell olyan messze keresni a megfelelő embert. A fogadó, ahol aludtunk, egy wakhi nemzetiségű, igen kedves ember, Saíd tulajdonában volt, s ő ismert valakit, aki segíthet nekünk. Az engedélyekkel kapcsolatban elmondta, hogy az teljesen fölösleges, ha szívesen látnak ott bennünket, akkor úgysem kérnek ilyet, ha nem, akkor meg hiába viszünk bármiféle papirost. Ő maga éppen hazalátogatóban volt Zood Khun faluba, kössük össze a kellemest a hasznossal, mi béreljük a dzsipet, ő meg segít nekünk megfelelő tolmácsot, sofőrt találni, és legalább őt is hazavihetjük. Remek elgondolásnak tűnt. Így ismerkedtünk tehát meg Akbar Husszeinnel, aki a Chapursan-völgy bejárása után később a Boiber-völgybe is elkalauzolt minket. Mindketten chapursaniak,[121] tehát úgy tűnt, hogy a legjobb személyeket találtuk magunk mellé, akik még tolmácsolni is tudnak többé-kevésbé.

A völgy körülbelül száz kilométer hosszan húzódik, először Kína határai mellett, majd pedig egészen Afganisztán Wakhan-korridorjáig ér. Egyike Hunza három, a határsávban fekvő völgyének. Ezek a következők: a Khunjerab, amelyben a Kínába vezető Karakorum-út vezet; a Kilik-völgy bejáratánál lévő Misgar falu, Hunza legészakibb, látogatható települése; és Chapursan, mind közül a legváltozatosabb és legnagyobb, mégis alig ismert völgyvidék. A nehezen járható, veszélyes Chilingi-hágó[122] van a völgy legtávolabbi pontján nyugaton, az vezet át a felső Yarkhun folyó völgye felé és a Karambar folyó völgyéhez is. A hágóig azonban dzsippel eljutni lehetetlen, legjobb esetben a Baba Ghundi Ziarat nevű zarándokhelyre és a csodatévő forráshoz juthatunk el.[123] Chapursan és vidéke nagyrészt tehát csak gyalogszerrel járható be, dzsipek számára egyetlen, hetven kilométeres szakasz áll rendelkezésre, ha az időjárás is úgy akarja (ez azt jelenti, hogy az év nagyobbik felében járhatatlan). Ahol a dzsipút (alig kivehető csapás) véget ér, onnan már csak gyalog lehet továbbmenni, de a hágók (Chilingi, Lupgar Pir, Werthun) igen veszélyes vidékek (főleg a Chilingi) a szeszélyes időjárás, erős szél, meredek, omladékos sziklafalak és a gleccserek miatt.

A völgyet lakó főleg wakhi lakosság[124] félnomád állattartást és részben földművelést folytat. A téli szállásokról a hegyi legelőkre vezetik állataikat, bár sokan maradnak a falvakban is a földeket megművelni. A havasi legelőkre vezetett jakok, juhok és kecskék a dús pamíri füvön szépen híznak, a völgyben az utóbbi időben – a krumpli meghonosítása óta – a mezőgazdaság is szépen fejlődik, így a völgy már határozottan önellátó.

A dzsippel megközelíthető részen tehát viszonylag rövid idő alatt a völgy bejárható, főleg ha figyelembe vesszük azt is, hogy az első harmincöt kilométeren emberi települést nem, csak irdatlan sziklákat, szurdokokat találunk. Ugyanakkor az is igaz, hogy a Lupgar-völgy falvain kívül a többihez legalább vezet – igaz, alig járható és omladékos – földút. Hajnalban indultunk. Sost után található az utolsó benzinkút, ahol tekerő segítségével csalogatnak elő egy kis benzint – igaz, fillérekért, 70-80 forintnak megfelelő összegbe kerül egy liter – a rozoga kútból (még így is ez Pakisztán egyik legdrágább benzinkútja). Szerencsénk van, mondják, már egy hete nem volt benzin, tegnap hozott egy kamion tízhordónyit, ami errefelé megint elég lesz egy hónapra az összes járműnek, amely itt – nagy ritkán – megfordul. A benzinkút után a Karakorum-utat elhagyva meredek sziklafal oldalára kanyarodtunk fel, elképesztő nyomvonalú, sziklafalba vájt úton. Alattunk a szédítő mélységben folyt össze a Hunza és a Chapursan folyó. Később sivatagos, porló hegyoldalhoz értünk, ahol hullámvasútszerűen száguldott a terepjáró akár harminc-negyven kilométer óránkénti végsebességet is elérve. Ez itt életveszély és száguldás. Sehol egy lélek, sehol egy fa, még egy árva fűszálat se látni sehol. A dzsipben nyekergő zene szól, Péter az utat és az űrhajóskiképzésbelihez hasonlítható erővel rázkódó jármű haladását filmezi belülről. Rekkenő a hőség, tűz a nap, a szánk szélére tapad a por és kiszáradt verítékünk sótartalma. Háromezer méter magasságban haladunk egyre feljebb. A napsütés itt már egyre veszélyesebb, pillanatok alatt leéghet az ember.

Hogy a völgy mégis lakott, az egy emberkéz alkotta tákolmányról sejthető először: egy rozoga hídról, ami a folyó egyik sziklaszurdoka felett vezet át. Az út több helyen teljesen eltűnik, máskor a meredek hegyoldalakról lehulló sziklák vagy kőgörgetegek leszakítottak róla fél-egy métert, és így a két keréknyomból álló ösvény egyetlen keréknyommá szűkül. Ilyenkor a másik kerékkel szinte a hegyoldalra ragadva próbál Akbar barátunk „átugratni” az út folytatásához. Kietlen, élettelen, holdbéli tájon haladunk át. Az égből leszakadó sziklafalakról itt is, ott is sziklák, kövek potyognak le. Itt találtuk a legtöbb eltűnő patakot is. Ez azt jelenti, hogy a lecsordogáló erek, patakok itt nagyon gyakran tűntek el egyik pillanatról a másikra a hegyoldal törmelékkupacaiban, gyakran úgy, hogy előtte még aprócska vízesést alkottak, és ahogy a víz földet ér, el is tűnik. Ahogy a patak elvész, már nem is bukkan elő, vagy csak akkor, amikor már közvetlenül a Chapursan folyó partjához ért föld alatti útján. A dzsip rengetegszer kipördülő kereke hatalmas porfelleget kavart mögöttünk, így már messziről láthatták, hogy valaki közeleg.

Az első ház, amelyet találtunk, lakatlan volt. Egy emlékhely, Pandzsa Shah zarándokhelye. Itt láttuk először a környékre oly jellemző imazászlókat. Aki ide zarándokol, különleges, színes imazászlót függeszt ki a fal fölé vagy mellé, és a középen álló furcsa követ háromszor megkerüli bal felé.[125] Az egész zarándokhely egyetlen, 6×6 méteres, kőfallal elkerített, kis deszkakapuval észak felé nyitott „udvar”, középen a kő áll, Pandzsa Shah „nyomaival”. A kő mellett kis doboz, oda gyűjtik az adományokat, mellette kövek, főleg csigafosszíliákkal. Barátaink imádkoztak itt egy percre, majd elmagyarázták, hogy úgy tűnik, mintha a kő három vájatából étolaj folyna elő. Nem tudták megmondani, hogy a medvekaromszerű három hosszanti vájat a kőben mit jelenthet, csak annyit tudtak, hogy Pandzsa Shahtól származik, aki helyi remete, helyi iszmaili iszlám hitű szent ember volt.

Miután elhagytuk az emlékhelyet, ismét vad utakon haladva értünk az első településig, Raminj faluig. Ez az egyetlen burusaszki falu a völgyben, a Hunza Királyság wakhi telepesek fölötti uralmának fontos állomáshelye volt ez, a közelben, Reshit faluban valaha vár is állt, de itt az egész falu valóságos erőd. A falu maga egy hatalmas szikla tetején trónol, tehát természetes védművek veszik körül (szemben a többi településsel a völgyben). A völgy bejáratánál stratégiai szerepet játszó „új” falut pár száz éve alapíthatták, valamikor a XVIII. században, a hunzai hódítás idején. Innen, Raminj faluból indul egyébként az út – gyalogút – Chapursan egyik oldalvölgyébe, a Lupgar-völgybe, amelyből a Werthum-hágó vezet át a hatalmas Batura-fal áthatolhatatlan hegyeihez és az 56 kilométer hosszú Batura-gleccserhez. Ez egyébként szintén visszavezet a Hunza folyó völgyébe, igaz, óriási – bár gyönyörű – kerülő úton. Raminj tehát mindkét völgy kijáratánál, összeérésében fekszik.

Itt felvettünk egy falubelit, aki Akbar barátunk falujába igyekezett. Kisvártatva meg is érkeztünk Kermin faluba, Akbar barátunk házához. Felesége és szomszédai felsorakoztak a fogadásunkra, a gyerekek is sorfalat álltak, úgy üdvözöltek. Az ifjú Akbar legfiatalabb kisfiát ölbe kapta, és büszkén mutatta meg nekünk. A fiúcska szőke haja és kék szeme egyáltalán nem volt kirívó a többi helybeli szőkésbarna vagy barna haja és mindenféle szemszínei[126] mellett. Akbarnak elmondták, hogy egy unokatestvére meghalt, nemrég temették, ezért barátunk elkérte magát egy órára, hogy kimenjen a temetőbe és imádkozzon lelki üdvéért a Jamat Khanában.[127] Természetesen mondtuk neki, hogy ne fogja vissza magát, maradjon, ameddig akar. Mi addig körbesétáltunk a környéken, majd megpihentünk a házban, ahova Akbar testvére vitt be bennünket.

A ház nemrég épült ugyan (igazából még be sem fejezték teljesen), de ugyanabban a hagyományos stílusban, ami az egész völgy építészetét jellemzi. A nagyszoba (egyben hálóhelyiség és konyha) tetejének közepén lévő nyílás a ház tengelye, kiereszti a füstöt, beereszti a fényt. (A házak felépítéséről külön fejezet szól.)

Sokáig ücsörögtünk.

Végre visszaért Akbar és Saíd barátunk, hoztak kefirt és lepényt, amiből jól befalatoztunk. Továbbindulhatunk. A sorban következő falvak majdnem mindegyikében meg-megálltunk, amikor embert láttunk, és legalább néhány szót váltottunk velük; néha hosszasan elbeszélgettünk, s fel-felvettünk egy-egy falubelit. Egy helyütt az úton két kis kőhalom jelezte: ne menj erre! Messze vagyunk még Zood Khuntól? – kérdeztük. Gyalog messze, mondták, de sebaj, van egy kerülő út. Nincs túl jó állapotban, de nincs más választásunk. (Nincs túl jó állapotban?! – elképedtünk. Miért, ez talán eddig olyan jó állapotban volt?! – egymásra néztünk Petivel, és jól megkapaszkodtunk a dzsip vázában.) Akbar dél felé kanyarodott, a hegyoldal felé. Ha nem látjuk, hogy a dzsip felkapaszkodik, kőről kőre „ugrálva”, mint valami hegyi kecske, akkor nem hisszük el, hogy ez nem csak gyalogszerrel járható ösvény. Már éppen kezdtünk beletörődni, hogy a következő tíz kilométer ilyen lesz, amikor egyszerre a dzsip bal hátsó kereke kipördült, a jármű billent egyet, és megingott. Akbar próbált gázt adni, ellenkormányozni, mindhiába. Egy tized másodpercnyi „hezitálás” után nagy huppanás, és a bal oldalunkon leszakadó meredély felé billent a dzsip. A látóhatár zuhanni kezdett. Kiugrott mindenki, hogy legalább magunkat mentsük, ha már a jármű lezuhan. De szerencsére néhány méter után megfogta egy kő, azon fennakadt és billegett. Ha azt a követ valaki kiveszi, akkor száz méterrel lejjebb „áll” meg, már ami megmaradt volna belőle. Odamásztam a dzsip mellé, és kivettem a csomagjainkat. Nagy baj már nem történhet, legfeljebb gyalog megyünk haza (másfél-két nap innen). Csörlő? Nincs. Köveket próbáltunk a kerekek alá pakolni, hogy legyen miben megkapaszkodniuk a kerekeknek, hátha visszaugrik az útra. Akbar gázt adott, kilőtte a kerekek alól a köveket, és ha lehet, még labilisabb pozíciót vett fel az autó. Ez nem volt jó ötlet. Húzzuk meg. Jó. Volt a csomagtartóban egy tízméteres vontatókötél. Rákötöttük, és mind az öten (Akbar, Saíd, Peti, én és a falubeli) meghúztuk. A jármű alig érezhetően megmozdult. Menni fog! Milyen szerencse, hogy bár négykerék-meghajtású és felező sebességet is produkáló „jószágról” volt szó, de a súlya nem volt több egy kisebb személyautóénál, alig öt mázsa. Megszenvedtünk vele, amíg kihúztuk, de kievickélt. Becuccoltunk. Most már volt „főpróbája” a kiugrásnak, tudtuk, mire kell figyelni. Akbar látszólag nem tanult az esetből, hasonlóan felelőtlenül nyomta a gázt, mint előtte. Szerencsére azonban vagy negyed óra múlva a kerülő út visszaágazott a rendes útba, amit most már tényleg viszonylag tűrhetőnek találtunk. Ennyit tesz a megszokás.

A völgyben Raminj után a következő falvakon haladtunk át: Spandrinj, Kermin (itt lakott Akbar), Kil-e-Jerab, Szumajar, Reshit, Shep-e-Sabz, Ispenji, Kampir Dior, Shutmerg, és végül Zood Khun (itt lakott Saíd), Baba Ghundi Ziarat felé az utolsó falu. Említésre méltó az úton odafelé Reshit falu, ahol valaha vár állt, és mellette nyugatra, közel az úthoz egy újabb zarándokhely: Jamal Khan Istan.[128]

Zood Khunban kitettük Saíd barátunkat, és továbbindultunk. Furcsa mező következett: teknőshátszerű köveit teljesen benőtte a fű, és mintha a szőnyeg alá bújt páncélosokat látnánk, valószínűtlen dudorok százai mint zöld bütykök sorakoztak rajta. Jakok legelésztek itt-ott, feketék, fehérek, tarkák. Egy boci kocogásnak eredt a dzsipünk előtt. Nem kanyarodott el, egyre riadtabban, száz és száz métert menekült az út közepén. Ijedten hátrafordult, a szeméből láttuk, hogy halálra van rémülve szegény. Konokul loholt a jármű előtt. Mintha űznék. Mégis valahogy nevetséges volt a szituáció. A kanyarban elkanyarodott, le nem tért volna az útról. Messze maga mögött hagyta a csordát. Már nem bírtuk a nevetéstől. Riadtan fújtatott, de hiába dudáltunk, hiába közelítettük meg fél méterre, nem kanyarodott el. Megálltunk. Ő is megállt. Meglódult a jármű, ő is veszett futásba kezdett. Végül az út egy kis kiöblösödésében mellé tudott kanyarodni Akbar, és gyengéden oldalba rúgta. A noszogatásra lebiccent az útról, és visszament a szüleihez szegényke.

Ezután a Pamír-gleccserhez értünk, az utolsó fákat láthattuk itt a gleccserből előözönlő vad hegyi csermely partjain. Elcsodálkoztunk, hogyan adhat ilyen szakadatlan vízhozamot egyetlen gleccser.

Az út nagy kanyart ír le, és ismét emelkedik. Ravai Jhui, a Ravai-tó partjához érünk. Itt nincs tó, csak száraz tófenék, középen nedvesnek tűnő füves körrel. Ez volt a színhelye Baba Ghundi, a nagy hős egyik tettének, itt ölte meg a tóban élő sárkányt. Bizonyságul a tóban máig megtalálhatók a csontok.[129] Le kell ásni hozzá a tófenék alá. Meg is tettük, egy kő segítségével. Körülbelül félméteres mélységben találtunk több ilyet, haza is hoztuk. Akbar sóhajtva idézte fel: Lám-lám, Baba Ghundi, a sárkányölő!

Itt már majdnem négyezer méteres magasságba értünk, a környékbeli hegyeken a hóhatár egyre közelebbinek tűnt. Az út pedig egy idő után elveszett. Egy patak moshatta el, amely szétterült a hegyoldalon, és vagy egy kilométeres sávban beterítette hordalékával. Itt-ott ágakra szakadva sekély, de sebes vizével vágtatott át a kavicsokon és a sáron. Már csak ezen kell átjutni, és odaérünk. Belehajtottunk a patakmederbe, és negyedórányi dülöngélés után átjutottunk rajta, miközben a kocsi néha tengelyig merült a vízben. Aztán, mintha megpróbáltatásaink után jutalmat érdemelnénk, egy kisebb vízesésen átívelő deszkapalló után lankás, üde zöld fűvel borított domboldalra értünk, ahol juhok, kecskék legelésztek békésen, és az élénk sárga meg vörös sziklás hegyek között a mező túlsó felén megpillantottuk Baba Ghundi Ziarat szentélyének tükörszerűen csillogó fedelét. Itt már volt zarándokszállás is, amit persze mifelénk még istállónak sem igen neveznének, de legalább fedelet és biztonságot ad. A négyzet alaprajzú épületet (körülbelül öt-hat méteres egy-egy oldala) körben fal övezte (körülbelül tizenöt méteres oldalakkal), azon vaskos kapu és tornyocskaszerű sarokoszlopok. Körben imazászlók százai lengedeztek, a napsütésben szikrázva csillogott a tetőzet. A négyszögletes épület fából készült, a külső ajtó (a falon lévő) itt is északra, odabent az épületé pedig délre tájolva. Az épületen belül körben padka, középen hosszúkás, sírhantszerű, hosszanti, sátortetős magaslat, mérete is sírdombhoz hasonló. Csak mezítláb szabad belépni. A sír fejrészénél, nyugaton fejre állított parabola metszetű másfél méteres oszlopocskaforma. Kis textildarabokból és bankókból áll, amelyeket a jámbor zarándokok függesztettek ki rá. Fallikus alakot mintázó bumfordi rúd. Mi van a belsejében? Baba Ghundi réges-régi kardja. Milyen lehet az? Mutassa meg, kérlelem az őrt. No jó. Hosszú, egyenes, hunforma kardot rajzol a homokba. Ilyen volt a hős Baba Ghundi kardja. A sárkányölőé. Köszönöm. Adomány is kell. Ja? Kiteszek én is egy dollárt a sokezernyi bankjegy közé. Remek! – mondja az őr.

Az épületet és a falat észak felé újabb, nagyobb és „alaktalan” fal övezi, udvart kerítve, ahol a régi karaván- vagy zarándokszállások sorakoznak az északi és a keleti oldalon. Rajta nyugat felé kis nyílás, arra van a csodatévő forrás, amelynek Ab-e-shafa a neve. Ösvény vezet oda, mindkét oldalán hegyikecske-szarvakkal sűrűn kirakva. A szarv termékenységszimbólum, hiszen a csodatevő, gyógyító forrás gyermekáldást is ad a pároknak. A patak partján eredő forrás tiszta vizét madzagon függő alumíniumpoharacskával lehet kimerni, a helyet apró, egy méter magas házikó védi a meredek patakparton. Kis ajtaját a helyi dervis nyithatja ki rövid imádság után.

Ide járnak – a zarándoklatot felhasználva – a közeli afgán völgyekből, a Wakhan-korridorból az afganisztáni wakhi és kirgiz nomádok is kereskedni, „bevásárolni”. Csak egy óra gyalogút Afganisztán, mondják. A szemközti hegyek már odaátra nyúlnak. Kedves emberek laknak erre, az afgán wakhik csaknem teljesen megegyeznek az itteniekkel, és a kirgizek sem vad rablók ma már, hanem egyszerű állattartók, akik már ki tudja, hányféle ellenség ellen harcoltak az utóbbi két évtizedben. Ha erre járnak, élvezik a békés Chapursan paradicsomi világát. Itt be lehet még szerezni cukrot, sót, dohányt, lisztet és egy-két fűszert is, tehát a legfontosabb cikkeket. Az „afgánok”, akiknek valójában vajmi kevés közük van Afganisztánhoz, mondják, a legnagyobb szegénységről számolhatnak csak be. Bár odaát a tálibok és az Északi Szövetség frontvonala messze nyugatra húzódik, az Északi Szövetség apró régióján (úgy ötvenezer négyzetkilométeren) belül ez a vidék a béke zuga. Ide a szovjetek sem tudtak tartósan behatolni, ez a hegyek és a hegyi emberek – a wakhik és a kirgizek – áthatolhatatlan világa. Késeket, féldrágaköveket, állatokat és aranyat meg ezüstöt hoznak át, azokat cserélik, mert a pénz semmit sem ér. Északon Tádzsikisztán számukra szintén baráti vidék, de keletre Kína és nyugatra a tálib Afganisztán ellenség. A hegyek rejtekében itt vezetnek át a tiltott fegyver- és kábítószer-kereskedelem útvonalai, amelyek délen a szélrózsa minden irányába ágaznak el. Három hónapja járt már itt egy külföldi, mesélték a helybeliek. Az autója máig itt van, mutattak egy darabokra szedett kisbuszra. Ő maga ki tudja, hol lehet…

A zarándokszállás őre és a vezető „dervis”, aki vándorútja során már egy éve itt ragadt, sokat meséltek a környékről. A gyönyörű táj, az ódon épületegyüttes is szemet gyönyörködtető volt. Pergett a diktafon, forgott a kamera, sok anyagot gyűjtöttünk Baba Gundhiról és a környékről.

Mesélik, hogy amikor erre a vidékre érkezett Baba Ghundi, a sárkányölő, a vidék gazdag volt, de pogányságban, bűnben élt. Az Isten meghagyta Baba Ghundinak, hogy ha talál három embert, akik igazak, akkor nem pusztítja el a völgyet. Baba Ghundi végigjárta alamizsnát, élelmet koldulva a falvakat, de egyetlen özvegyasszony adott neki lepényt. Neki megmondta Baba Ghundi, hogy siessen föl a közeli hágóra, mert ma éjszaka a völgybeli falvak elpusztulnak. Így is tett, és amint felért, látta az öregasszony, ahogy a lemenő napban sártenger vonul végig a völgyön, elpusztítva, ami az útjába kerül, a sárözön előtt pedig Baba Ghundi jár irányt adva. A történet – mesélik – néhány évtizede megismétlődött. Rengeteg áldozatot követelt a tragikus hegyomlássorozat, és a földek tekintélyes része is művelhetetlenné vált. Mielőtt az utóbbi években a burgonyatermesztés megindult volna e vidéken, az ítéletidő rendre hatalmas szegénységbe taszította az itt élőket.

Egy házon a szoba közepén lévő felső nyílás fölött (lásd a ház felépítéséről szóló részben, az ’iqhutó’ és ’shagam’ funkciót) kör alakú faszerkezetet találtunk, két-két keresztpánttal, kizárt, hogy kerék volt, már csak a pántok íve miatt is. Látszólag semmi jelentősége vagy funkciója nem volt. Kérdeztük, mi az. Azt mondták, hogy egy kirgiz sátrának (jurtájának) tartozéka, és ő tette oda, megszokásból. A kirgizzel sajnos nem sikerült találkoznunk, de a jurtához szokott embernek elképzelhető, hogy így volt „kerek a világ”; bár maga a hunzai ház felépítése is nagyban emlékeztet a jurtaotthon elrendezésére.

Egy ember megkérdezte, velünk tarthatna-e visszafelé Kermin faluig. Persze, mondtuk. Indulunk is. Sok tennivaló vár még ránk.

A Pamír gleccserfolyó után a hármas határ környékén egy apró hídhoz értünk. Gyönyörű kilátás, mindenfelé irdatlan hegyek. A túloldal – szinte karnyújtásnyira – már afgán vidék itt, mondták. Különös kis tengerszemek vannak a folyó túloldalán. Menjünk át. Jó. Én a környékbeli jakokat fényképeztem még, amikor a rozoga függőhídon Peti már átment Akbar barátunkkal. Az ember, akit felvettünk, megígérte, hogy vigyáz a dzsipre. A buckák és a kőtenger lenyűgöző látványa miatt kis késedelemmel indultam Péterék után. A túloldalon senkit sem találtam. A tüdőmet kikiabáltam utánuk – semmi. A keresésükre indultam, sikertelenül. A túlpartról a férfi, akit felvettünk, hevesen integetett, hogy ne kiabáljak utánuk, jöjjek inkább vissza. Átbukdácsoltam a hídon (a legingatagabb függőhíd volt, amin valaha is átkeltem). Vártunk. Semmi. A nap a nyugati hegyek fölött aranylott; valami baj lehet – gondoltam. Aztán feltűntek, Péter is, és Akbar is. Kénytelen voltam megróni őket a késedelmeskedésért. Nem árulták el, hogy mi történt valójában, de a filmfelvételekből ítélve nem a forgatással voltak elfoglalva ilyen soká. Máig sem tudom, miért tűntek el; talán Péternek elege volt belőlem, és Akbar nem merte őt egyedül hagyni. A fontos az, hogy szerencsésen visszaértek.

Zood Khun faluban Saíd barátunk nagy vendégséget és lakomát rendezett számunkra vendégek fogadására épített külön házában. Paprikás krumplit főzött. Itt szintén meg kell állnom. A krumplit ugyanis tíz éve hozták be e vidékre, mégis azóta olyan jól terem az itteni földeken, hogy a gazdák egy tekintélyes része áttért a burgonyatermesztésre. A paprika a gilgiti bazárból származik, mesélte Saíd, ott ezerféle fűszer kapható. (Később, hosszú gyalogos vándorlásunk előkészületeként ezt magunk is tapasztaltuk.) A paprika és a hagyma jól összeillenek, mesélte Saíd. Márpedig a hagyma ősi fűszer itt. Annyira ősi, hogy még a domesztikáció előtti időkből fennmaradt vadhagyma nő a hegyi mezőkön, sőt egyenesen a vadhagyma hágójának hívták a Karambar An-hágót a kora középkori források.[130] Így összeáll a bárányhúsból készült étel. Nem érti, hogy miért kérdezek rá: errefelé a korábbi ételek spontán „továbbfejlesztéséből” keletkezett ezredfordulós újítás ez az étel. Régen krumpli és paprika nélkül, répából és karalábéból, más fűszerekkel készítettek hasonlót. Jót ettünk, bár itt nem a tipikus hunzai kelesztett kenyeret, hanem lepényt kaptunk a szaftos ételekhez és pörköltekhez, így a tunkolás – hiszen evőeszköz nélkül, egyetlen tálból evett az összes vendég – nehézkesebb volt. Saíd marasztalt bennünket, ráérünk másnap hazamenni, késő van már, éjszaka az utazás veszélyes, de sajnos már sürgetett az idő. Elbúcsúztunk hát.

Holdvilágos, felhőtlen éjjel lett kisvártatva. Akbar meg akart hívni a saját házába is, de szabódtunk. Ha kelet felé is akarunk még utazni, akkor jobb lenne mielőbb visszatérnünk Sostba. Így is történt. Az éjszakai utazás az alig felsejlő utakon még viszontagságosabb volt, mint a nappali. A sziklák a dzsip halovány fényében még kegyetlenebbnek látszottak, a szakadékok mély sötétje még riasztóbb volt. Mindenki hallgatott, feszülten figyeltük az utat, amely mintha el-eltűnt volna az árnyékban, ahogy a huppanóknál a reflektor fénye elé egy-egy szikla vagy egyszerűen az út hepehupái kerültek. Olyan volt néha, mintha terepjárónk belebukna a vaksötétbe.

Éjfél körül végre befutottunk Sostba.

Sost, a pakisztáni határváros a Karakorum-út mellett

A szerző egy függőhídon Sost falu mellett

Jakok Chapursan völgyében, a kínai–afganisztáni–pakisztáni hármas határon

A nomádok házat építettek Baba Ghundi Ziaratban. A jurta dongáit összefogó s egyben a tető füstnyílását alkotó faelem felkerült a nyílásra egy ház nappalijának mennyezetén

Zarándokok imazászlói a Baba Ghundi Ziarat falain

Áldozati ajándékok tömege borítja a hős felállított kardját Baba Ghundi Ziarat főépületében

A csodatévő forráshoz vezető, szarvakkal jelzett ösvény

A Chapursan felső folyásánál

Hegyi legelők Zood Khun falu mellett

Boiber völgye

Mindenen túl, a Karakorum szívében

Már közeledett az augusztus 4-i holdtölte, de nem tudtunk elszakadni Gojal lenyűgöző szépségétől és szívélyes wakhi vendéglátóinktól. Pedig lassan indulnunk kellett volna, vissza Karimabadba, Ijlal Husszein barátunkhoz, aki már minden bizonnyal megvette a kecskénket, hogy a sámánszertartáshoz átadhassuk a bitánnak. Sost óriás hegyeit, a nyüzsgő kisvárost, a robogó hegyi patakot és a függőhidat annyira megszoktuk, hogy egészen otthon éreztük már magunkat. Vendéglátóink is mindent elkövettek azért, hogy kedvünkben járjanak, és válogatott ételekkel vártak haza a kirándulások után.

Chapursanból éjnek évadján érkeztünk meg, rettenetes út után, de a vacsoránál Akbar Husszein[131] barátunk felemlített egy kelet felé húzódó eldugott völgyet, amely eddig hasonló elzártságban élt, út sem vezetett oda, csak ez évben vájtak egy dzsip-nyomtávot hosszan fel a Boiber gleccseréig. A völgy elején fekszik Morkhun, még a Hunza folyó mentén, majd Abgardzs, végén pedig Alsó- és Felső-Boiber falu következik. A wakhik hagyománya szerint ezek voltak a vidéken az első wakhi települések, eleik onnan települtek szét. Azért is érdekes ez – mesélte –, mert korábban a völgyet emberevők lakták, akiknek ősi sírjai még láthatók, és a kővel kirakott ovális sírokat magában foglaló domb máig szent, tiltott terület, ahova a vének vezethetnek el. Az ott heverő csontok között van ember- és lócsont is. Mindezzel egyre inkább felcsigázta érdeklődésünket. Pedig kezdetben húzódoztunk mondván, nincs időnk, Karimabadban holnapra várnak bennünket. A falvakban ott kizárólag régi házak állnak, bennük régi vágású emberekkel, akik talán ha egy-két idegent láttak eddig életükben, leszámítva az aggastyánokat, akik a kirgiz rablókkal hadakoztak, és a máig a falvakban álló őrtornyokban vigyázták a közelgő portyázó nomádok támadását még a XX. század elején is. Meggyőzött.

Úgy döntöttünk, hogy elmegyünk a völgybe, ha már, Akbar állítása szerint, csak néhány órába telik oda az út dzsippel. Régebben három napba telt, amíg az ember gyalog odaért. Hajnalban fel is kerekedtünk. Kérésére magunkkal vittük a fogadó ifjú szakácsát, Alit segítőnek, hadd lásson világot, úgysem kell nagy vendégözönre számítania… Sost után dél felé a Karakorum-út egyszerre megszűnt. (Szóval ezért nem volt olyan nagy jövés-menés – állapítottuk meg.) Egy gigászi hegyomlás mosta el, most próbálják helyreállítani markolókkal, traktorokkal, lapátoló emberekkel, de a sziszifuszi munkának még messze volt a befejezése. Lekanyarodtunk tehát az itt kissé kiszélesedő Hunza folyó lapályára, a száraz folyamágyba, amely lágyan ívelő kanyarjával körülbelül nyolc-tíz kilométer hosszú, egy-másfél kilométer széles kavicsos, száraz hordaléksíkot épített ki magának. Azon haladtunk tehát vagy három kilométeres szakaszon, hogy a fölöttünk sár- és kőözönével az utat maga alá temető tegnapi hegyomlást megkerüljük. Hatalmas köveken át haladtunk dél felé, és szerencsésen megérkeztünk Morkhun faluba. Itt a helybeliek göcsörtös fasorompója várt minket. A boiberi klán lezárta az utat, és ha nem Akbar vezet minket, aki ismerte a helyieket, nem engedték volna tovább csapatunkat. Azonban a sorompó felnyílt, és kisvártatva, ahogy a reggeli fény a Kora Reggeli Fény csúcsára esett (ez a 6106 méteres Tupopdan-csúcs, amely a tájat uralja itt – a völgy végében emelkedő Kharun Koh (7164 m) sokkal magasabb, mégis kevésbé megkapó, és csak néhány helyről látszik), már az egyre összeszűkülő kanyonban, az életveszélyes úton jártunk, egyre feljebb.

Egészen jó ütemben haladtunk: még csak egy jó órája jöttünk el Sostból, és már túljutottunk a Boiber-völgy bejáratán. Különleges éles sziklaszirtek, szoborszerű üregek, hatalmas kövek sorfalában haladtunk a nagyjából ötven méter magas függőleges sziklafal oldalába vágott úton. A kanyon két vége úgy negyven méterre lehetett egymástól, a mélyben zubogó folyó így majdhogynem örök árnyékban kanyargott.

Egyszerre csak, egy huppanónál, megálltunk. Kőomlás volt itt, alig pár perce. Az út elzárva, előttünk néhány tucat köbméternyi kő és sóderszerű hordalék. Alattunk húszméternyi mélység, fölöttünk még harmincméternyi függőleges sziklafal. No, előre vagy hátra? Előre. A köveket megpróbáltuk úgy elegyengetni, hogy a halom felszínén átbukhassunk az út túlsó felére, a bucka másik oldalára. A négy kerék nekifeszült, hajrá! Megbillentünk jobbra, alattunk a szakadék mintha kitátotta volna óriási száját. A hátsó kerék kipördült jobbra le, és Akbar már húzta is be a kéziféket. Kitámasztottuk a kereket, aztán gázt adott, és egy nagy huppanással átértünk az útra. Továbbindultunk. Még egy jó két-három kilométeres szakaszon apróbb kőomlásokat találtunk, és ami ennél is jobban idegesített bennünket: teljesen váratlanul sziklák, kövek potyogtak a magasból a mélybe, meg-megpattanva az úton. Nem telt el annyi idő két lélegzetvétel között, hogy előttünk vagy mögöttünk ne húzott volna el egy-egy robogó vagy épp süvítő kavics, kő, esetleg szikla. Amikor a fölöttünk magasodó perem az út fölé hajolt, mivel így vájták bele a helybeliek, kicsit megpihentünk. Aztán gázt adtunk, és neki a további kanyonvölgynek. Nemigen tudtunk a tájra figyelni, pedig lenyűgöző volt a hófödte és gleccserekkel tarkított éles meredélyek, tűhegyes ormok között. Figyelmünket kizárólag a kőhullás kötötte le. Egy gyerekfej nagyságú kisebb szikla nagyot döndült a dzsip orrán, be is horpasztotta, de nagyobb kárt nem tett benne. Egy másik, jóval hatalmasabb, mögöttünk szinte elsodorta a kocsi hátsó felét. De végül szerencsésen kivergődtünk erről a vidékről. Kicsiny, összetákolt hídon keltünk át a folyón, és felkapaszkodtunk a túlsó partra.

Még négy-öt kilométer Abgardzs és tíz-tizenegy Boiber, mondta Akbar. Ám egy hirtelen kanyarban még az előbbinél is hatalmasabb kőgörgeteg zúdult alá, és az utat akkora darabon szakította le (pontosabban húszméteres szakaszon a felét leszakította, másik felét meredek, labilis hegyoldallá építette), hogy azon dzsippel lehetetlen lett volna átjutni. Most mitévők legyünk? Forduljunk szégyenszemre vissza, vagy kockáztassuk meg a gyalogos továbbjutást? Továbbindultunk gyalog.

A dzsipet és a csomagjaink egy részét, a súlyosabbakat, otthagytuk az úton. Itt nem kell félteni, mondta Akbar, őt jól ismerik. Gyalogszerrel, óvatosan keltünk át a veszélyesen meredek, omladékos szakaszon, és túloldalt az úton haladtunk Abgardzs iránt. A kanyon kisvártatva, néhány kilométer után kiszélesedett, a sziklafal megnőtt, és a tetején, úgy száz méterre fölöttünk, ott ékeskedett Abgardzs falva. Menjünk fel oda? Egy sasfészekbe?

A dzsipút nagy kerülőt tesz, nekünk meg kevés az időnk, így Akbar javaslatára a sziklafalon kaptattunk fel, egy zergelépcsőszerű, csaknem függőleges ösvényen. Ha lábunk alól legördült egy-egy kő, az meredeken zuhant a mélybe, porfelleget kavarva, amikor a sziklafalhoz pattant. Nagy ritkán tudtunk csak néhány fűcsomóba kapaszkodni vagy egy-egy csenevész cserjébe, többnyire csak a labilis köveket fogtuk meg, amelyek nemritkán érintésünktől ki is hullottak. Mentünk volna inkább a dzsipúton, hiába hosszabb… De már mindegy. Egy óra alatt elértük úti célunkat. A sziklafal fölött egészen meglepő módon, ellentéteként a kopár, sivatagos kanyonnak, itt fent lankás, szinte vízszintes terebélyes „párkány” fogadott minket, és csak utána szökött a hegyoldal tovább a magasba. A négy-öt kilométer hosszú, egy kilométer széles párkány közepe táján épült a kicsiny Abgardzs falu, közepén ódon kőtoronnyal a kirgiz nomádok ellen. A házakból itt-ott füst szállt fel. Az ókori településnek tűnő, szorosan egymáshoz épített házak védhető erőddé álltak össze, az apró ablakok többnyire befelé néztek, a lapos háztetők várfalszerű gyilokjáróhoz hasonlatos védelmet adtak. A házak körül aranyló búza- és árpaföldek, üde zöld káposzta, répa és más vetemények. Távolabb a hegyoldalban a tüskés bozótot kecskék legelik, a földekre nem merészkednek. Kis földi paradicsom volt mindez a kietlen sziklavilág tetején, ki hitte volna a kanyonból, hogy ez vár minket idefönn! Fekvése lehetett annak idején a legbiztosabb védelme a településnek.

A zöld, növényekben dús lapály szélén a távolban hatalmas faóriás állt, kiemelkedve a tájból. (Erről a fáról lesz még szó: ez a Baltár-fa.) A faluba igyekeztünk, de senki sem köszöntött bennünket. Lázas fényképezésbe fogtam, Péter filmezésbe, amikor az egyik alacsony ajtón öregember hajolt ki. Köszöntünk. A házba invitált bennünket, arcán a meglepett kíváncsiság elegyedett az alapvető kedvességgel. Mindannyian lehajoltunk (az ajtó alig egy méter húsz centiméteres volt – ennek egykor védelmi és „hőtechnikai” oka egyformán lehetett), beléptünk, és a ház egyetlen szobájába jutottunk. A külvilág felé lőrésszerű ablakocska nyílt, de fényt valójában csak a szűk ajtó és a tetőn vágott nyílás engedett be. Ezek biztosították a légjárást is. A szoba közepén rozoga kályhában égett a tűz, beterítette füstjével a szobát. Az ajtóval szemben a lapos ágy-asztal térség, ahol aludni és étkezni lehet. Itt telepedtünk le egymás mellé, és Akbar barátunk segítségével beszédbe elegyedtünk az öreggel. Talán ötvenen lakhatnak itt, mesélte, a többség azonban Morkhunból jár fel ide a földekre, legelőkre gazdálkodni. Fent, Boiberben pedig csak nyáron laknak, az csak nyári szállás. A téli szállás a völgy bejáratánál van, ahol kellemesebb a klíma. Három-négyezer méteren ugyanis a tél irtózatos, kegyetlen, már-már sarkvidéki módra zord, a szélviharok uralma hat hónapig tart.

Kenyeret vett elő az öreg, azzal kínált meg bennünket. Kis abroszon hozta, és tejes teát készített hozzá. Sokat mesélt, szerencsére beszédes, anekdotázó ember volt. Akbar alig győzte fordítani beszédét. Amikor a sírokról, a faluról és a különleges, öreg faóriásról kérdeztük, készséggel kezdett hosszú mesébe az „emberevők”-ről, akik korábban a vidéket lakták, és az ellenség koponyájából ittak, a tilalmas, rejtélyes sírokról, ahol holdtöltekor még hallani néha az éneküket. Mesélt a Baltár-fáról, elvitt minket oda, hogy a mesének egyes elemeit a helyszínen mutassa meg, majd pedig elzarándokoltunk a közeli dombhoz is, ahol a különleges sírok vannak.

Jómagam nem vagyok a csontok ismerője, de egy nagy, hosszú állkapocscsont és a koponyatöredék akár lócsont is lehetett. Emberi koponyát nem találtunk, és patákat sem láttunk. Kevés volt a csont, inkább a két méter hosszú ovális-négyszögletes (átmenet a kettő közt, ívelt oldalú téglalap) sírok utaltak a temetőjellegre, no meg a falusiak szájhagyománya.

Az ovális kövekkel körülrakott sírokat a falubeliek szerint tilos megérinteni, úgyhogy nehéz is lenne ennél többet mondani, a régészek első dolga majdan az lesz, hogy meggyőzzék a helybelieket, ha valaki erre egyszer mégis vállalkozik. Összesen húsz méter átmérőjű lehet a temetődomb, déli oldalán már a meredek sziklafal vezet a folyóhoz. Itt ereszkedtünk le.

A túlsó sziklafal fölötti hegyoldalba épült Alsó- és Felső-Boiber falu; mint mondják, úgy másfél órányira innen. Két bő vizű, nagy esésű hegyi folyó ömlik itt össze. A partra leérve el sem tudtuk hinni, hogy híd híján át lehet jutni rajtuk. Öreg abgardzsi mesélőnk azonban pödörgette a bajuszát, és azt mondta, hogy csak várjuk meg a végét. Belegázolt a vízbe, és olyan ügyesen választotta ki a sodrás holtjátékát egy-egy szikla mögött, hogy kis idő múlva átért. Ott két hatalmas farönk hevert a part magasabb oldalában. Azokat nyújtotta át nekünk, hogy a kövekre fektetve őket mi már száraz lábbal érhessünk át. A hét-nyolc méter hosszú pallókon sem volt könnyű átkelni, de sikerült. Aztán már csak fel kellett másznunk a sziklafalra, és onnan még pár száz méternyi szintkülönbséget kapaszkodni.

A hirtelen magasságkülönbség miatt nehezen lélegeztünk, pedig feszített tempóban kellett haladnunk, hogy jó időben odaérjünk. A táj itt már kopár volt, csak itt-ott láttunk a mélyben egy-egy termékeny, lankás, bevetett részt a hegyoldalban, nemigen haladta meg egy-egy a néhány tucat négyzetmétert.

Alsó-Boiber a patak partján, egy sziklafal árnyékos védelmében húzódik meg, Felső-Boiber pedig a hegyoldalon, gyönyörű panorámával. Pontosan ott, ahol a fennsík kezdődik. Itt már alig van növényzet, bár néhol egy-egy kúszófenyő nő, meg fűfélék.

Pár száz méter további emelkedéssel már a havasok világába jutnánk.

Előttünk a gleccser nyelve a kis boiberi fennsíkot érintette, fölötte csipkés csúcsok szikrázó jégvilága. Az itt látott gabonatárolók és a kézi malom még egy olyan ősi termelési mód relikviái, amelyet másutt csak elvétve láttunk. Itt, a Boiber falvakban már nem láttunk semmi olyan eszközt, amit ne tudtak volna elkészíteni pár ezer éve is. Alsó-Boiber szorosan egymáshoz tapadó védhető struktúra, Felső-Boiber laza házhalmaz.

Nagyon elfáradtunk a gyaloglástól, hiszen összességében vagy ezerméteres szintkülönbségnyi kaptatót tettünk meg. A tűző napsütés még inkább kiszívta minden erőnket, mire ideértünk. Vizet sehol nem találtunk, a források kiszáradtak. Egy lélek sem fogadott minket a fennsíkon, a házak üresen álltak. Péter szája elfehérült, alig állt a lábán. Próbára tette a szomjazás.

Ha Alsó-Boiber felé megyünk vízért, akkor túl sok időt vesztünk, így hát úgy döntöttünk, gyors búcsút veszünk a fennsíktól, és visszafelé Abgardzsnak tartunk. Elbúcsúztunk az öregtől, aki a gleccser oldalában továbbhaladva a Shishpar-völgybe igyekezett, a Karun Pir-hágón át.

Nekünk azonban sajnos sietnünk kellett. Felső-Boiberben a szárazság miatt nem találtunk embereket. Mintha szellemek tanyája lett volna a kis falu: minden a helyén, ajtók, prémek, korsók, szerszámok – de az emberek eltűntek. Lementek Alsó-Boiberbe vagy vissza Abgardzsba, onnan járnak fel dolgozni hajnalban, majd alkonyatkor térnek vissza. Most viszont kora délutáni hőség volt, a nap kegyetlenül égetett minket, árnyékot pedig nem lelhettünk. Visszafelé a vízesések útján haladtunk: a gótikus katedrálishoz hasonló, csipkés sziklafalnál gyönyörű vízesések mellett vezetett el az utunk. Egyiket a szikla tetejéről felülről, igazán különleges perspektívából sikerült lefényképeznem. Egy másik vízesés az összeszűkült sziklaszorosban olyan iszonyatos erővel vágódik át, hogy a víz hatalmas íve alatt egy ember nyugodtan elrejtőzhet, mint ahogy annak idején az egyik mesehős is tette, amikor abgardzsi kedvesére várt titokban.

A vízparton növő lapulevélszerű, vörös szárú növények vízben álló törzsét eszegettük, citromos uborkaíze volt, jól hűsített, és a patak vizét ittuk meg kényszerűen. Abgardzsot ezután hamarosan, egy órán belül elértük.

Sikeresen zártuk tehát a Boiber-völgyi gyalogutat. Mikor visszaértünk, a dzsipünket is a helyén találtuk, a kockázatos útvonalon szerencsésen elértük a Karakorum-utat, majd a hegyomlást a folyómedren át megkerülve visszajutottunk Sostba. Az itteni vásárban vettem a szakácsnak egy cipőt, mivel a patakon való átkeléskor én magam tettem tönkre az övét azzal, hogy bakancsommal véletlenül rátapostam. A táskáink cipelésében úgyis sokat segített nekünk az úton. Nagyon örült az ajándékomnak, mindenkinek mutogatta örömében.

A búcsúvacsoránk után, alkonyat előtt, a késő délutáni aranyló napsütésben búcsúztunk a várostól és itteni barátainktól. A dugig tömött utasszállító „céldzsip” hihetetlen iramban száguldott délre, Belső-Hunzába, Karimabadba mégis már sötétben érkeztünk. Álmélkodtunk, hogy Ijlal Husszein barátunk és édesapja, Lál alig egy hónappal ezelőtti elmenetelünk óta vadonatúj épületet építtetett, amelynek mi voltunk első lakói. Tiszteletünkre nem engedték meg senkinek, hogy beköltözzön. A hatalmas díszvacsora után (gulyásszerű levest és pörköltet kaptunk) már saját lakunk ablakából figyelhettük a holdfényben vonuló felhőket. Holnap lesz telihold. Pontosak voltunk.

A Boiber kanyonja

A Tupopdan csúcsa a völgy felől

Hídépítés a folyón

Átkelés rögtönzött gerendahidunkon

Abgardzs erődtornya

A falu imaháza

Füstnyílás abgardzsi vendéglátónk otthonában

Boiber látképe

Alant a faluszéli házai

A Boiber folyó rejtekadó vízesése

Vízesés felülről a Boiber-völgyben

A Khunjerab-hágó

A vér átjáróján Kínába

Hosszú és viszontagságos út után 2002. július közepén értük el a pakisztáni–afgán–kínai hármas határ vidékét és rajta az utolsó pakisztáni „várost”: a határzóna bejáratában Sostot. Észak felé utazva itt ismét megelőztük a monszunfelhőket, amelyek ekkor még a közép-hunzai irdatlan hegyeket ostromolták. Itt már csak évi egy-kétszáz milliméter a csapadék, de az mindjárt le is esik, mondták.

Verőfényes napsütés, sivatagi meleg, por és emberkavalkád. Pedig háromezer méter körüli magasságba értünk. Viskók, kunyhók, sátrak, házikók rendszertelen sorai. Még labirintusnak sem mondhatnók, mivel az út melletti városrész vagy egy kilométer hosszú, száz méter széles, könnyen átlátható épületkupac, folyamatosan nyüzsgő és kiáltozó emberáradattal, akik egymást is alig értik, mivel nagyrészt Pakisztán, Afganisztán és Kína távoli vidékeiről valók. A környéken néhány patakban aranyat találtak.

Sost falut Jack London-olvasmányaink alapján Clondyke Citynek kereszteltük el, mivel az alkalmi szerencsevadászok, aranyásók és „száműzött” katonatisztek sebtében felhúzott bodega- és sátorvárosa. Új település. A régi falu jóval odébb fekszik, azt Ó-Sostnak, emezt Új-Sostnak hívják.

A Karakorum közepén, szerteágazó völgyek között fekszik Sost, festői környezetben. Lakói elméletileg a wakhi népből valók, de a távolról idesereglő rengeteg alkalmi látogató miatt az őslakosok mára kisebbségbe szorultak. Látni itt már-már fekete bőrű, kövér pandzsábi kofát, Szindből ide települt egykori hajósemberek leszármazottait, pastu hentest és aranyásókat, Afganisztánból érkezett szerencsecsinálókat, kubikosokat, tibeti nyelvű muzulmánokat Baltisztánból, sőt találkoztunk a kovárok hercegével, a csitráli Mehtár testvérével, a trónörökössel, akivel össze is barátkoztunk, és amikor később Kínából visszafelé jövet ismét Sostba értünk, már távolról integetett, majd lelkesen megölelt, úgy megörült nekünk. Nagydarab, őszülő ember volt, kirítt a sok alacsony sorból származó helybeli közül. Megkérdeztük tőle, mi járatban van itt, ahol inkább a pénzcsinálók kisstílű világa van. Azt felelte, hogy néhány népebelit kell megrendszabályoznia. A mehtárnál[132] bepanaszolták őket, így hát a helyszínen utánajár az esetnek, és igazságot tesz. Itt ugyanis a katonaság és a rendőrség mit sem ér. Az út menti vidékeket még valahogy ellenőrzik, de a hegyek között a vér az úr, nem a pakisztáni állam. Azért vannak itt, mert ez az egyetlen út Pakisztánból Kínába, sőt az indiai szubkontinensből Belső-Ázsiába is csak itt lehet eljutni, ha a nepál–tibeti útvonalat leszámítjuk, mert oda muzulmán nemigen téved.

Egy kínai kereskedő azt mondta, hogy számára az aranypatak nem holmi vízfolyás, hanem maga a KKH, az út Belső-Ázsia és Dél-Ázsia között. Ebből mossa aranyát, és bizony ügyesen.

A poros szél néhány angol és urdu nyelven írott plakátot lobogtatott a csupasz tégla- vagy betonfalakon. Középen fénykép, rajta egy európai srác arca. Viselője idén tavasszal tűnt el a környéken, hollétéről vagy legalább földi maradványai felől érdeklődik a családja ezer dollár jutalmat ígérve. Íme néhányaknak egy másik aranytelér. Kérdeztük, hogy megkerült-e a fiú, senki nem tudott róla semmit. Egyik helyi barátunk, Juszuf Khan mesélte, hogy ő emlékszik rá, együtt is kóboroltak a környéken egyszer, de bolond, aki a környékbeli hegyekben egyedül útra kel. Ahol ilyen hirtelen keletkezett közösség alakul ki, akik ráadásul a pénzért jönnek ide, ott a közbiztonság is romlik. Még a wakhik sem igen merészkednek egyedül a hegyek közé. Régen a kirgiz rablók fenyegették az ittenieket, ma a ki tudja, honnan ide vetődött bűnözők. Éppen ezért a wakhi völgyközösségek (melyeknek itt igen fontos szerepük van) lezárták az oldalvölgyeket, és sem pakisztánit, sem idegent nem engednek be a völgyekbe, csak nagy ritkán.[133]

Sostba még visszatérünk, gondoltuk, és már a nagy északi kirándulást terveztük, át a Khunjerab-hágón Kínába, a Taskurgáni-fennsíkra, Hszincsiang tartomány[134] délnyugati, eldugott szegletébe. A hágó felé Sost után eleinte szűk sziklafalak között, mély szurdokban haladtunk, majd a táj kitárult, és feltűnt felettünk a magas nyereg íve – oda igyekeztünk. A Khunjerab (ejtése: Kundzseráb) hunzai burusaszki nyelven a vér folyója, a Khunjerab-haghost jelentése pedig: a vér folyójának hágója. Azt mondták, hogy a sok portyázó csapat után kapta a nevét. A hunzai csapatok ütöttek rajta ezen az úton átjutva a tibeti, baltisztáni, kínai vagy török karavánokon, de fordítva is, kirgiz rablók szintén itt csaptak át, hogy kifosszák a hágótól délre eső hunzai településeket. Folyt a vér, ráadásul a chapursani vörös sziklák törmelékétől a folyó is néha véres-barnás árnyalatú.

A sost–taskurgáni határpont valójában határországot jelez. Itt van a világon a szárazföldi határátkelőhelyek között a két legtávolabbi őrhelye a ki- és beléptető oldalnak: egynapos az út Sost és Taskurgán között, a távolság pedig vagy százötven-kétszáz kilométer. Ami a kettő között van, az érintetlen vadvilág, a senki földje, ahol a határok között rekedt nomádok hajtják állataikat Afganisztán, Kína és Pakisztán között csapongva, az arany mormoták földjén. Na tessék, egy új elem, és ez is aranyból van: hatalmas testű mormoták aranyló bundával, a hágón és környékén tucatszám látni őket.

Ez a sáv, ahol a végtelennek tűnő hegyvidék kóborlásra hívja a vadakat, elkezdődik az afganisztáni Wakhán-korridornál, és tart egészen Sigacsen-gleccser háborús vidékéig. Khunjerab Nemzeti Parknak nyilvánították néhány éve a vidéket, de a néven és a betelepülési tilalmakon kívül nem sokat tettek például az orvvadászok ellen. Holott a fél Magyarország nagyságú „senki földje” sok kipusztulóban lévő állatfaj utolsó menedéke. Élnek itt hópárducok, Marco Polo vadjuhok, markhorok (muflonszerű hegyi kecske), kőszáli kecskék, himalájai fekete medvék, havasi farkasok, aranyhátú mormoták, tibeti vadszamarak, sarkinyúl-szerű hatalmas, fehér bundás tapsifülesek, sasok, keselyűk, különféle vándormadarak, egyszóval a hegyvidék igen változatos élővilágnak ad otthont. Rengeteg faj közülük a kihalás szélén áll.

Ez egyben a világ legmagasabban fekvő aszfaltutas határátkelőhelye. A hágót a felmérések pontatlansága miatt csak megbecsülni lehet: legmagasabb pontja 4734 méter és 4950 méter között lehet, de minden térkép más adatot ír. Viszonyításképpen ez a Mont Blanc csúcsának körülbelüli magassága. Itt azonban nyáron egy rövid időre elolvad a hó, és tundraszerű vadvilág ébred néhány hetes létére. Szúnyogok, mocsaras, ingoványos mohatelevények, apró havasi virágok nyílnak ki mintegy varázsütésre a széllel dacoló csőszerű fűcsomók méregzöld buckái között. Maga a hágó, ha valaki felkapaszkodik oda, három kilométer széles, hat-nyolc kilométer hosszú, lankás, nyeregszerű fennsík, amelyet jobbról-balról óriási hegyek zárnak le, bármerre tekintünk, irdatlan, hétezer méteres hegyek tucatjait látjuk, gleccsereket, amelyek mélyen alánk nyúlnak, az erre is, arra is leszakadó völgyek felé, körben pedig, mint valami menyasszonyi koszorú, szikrázóan fehér hóvilág a csipkézett horizont. Fönt egy-két felhő fodrozódik, lent, a buckák között játszadozó mormoták futkosnak, figyelnek, füttyentgetnek.

Csönd van, a mélykék égbolt alatt semmi kirívó nem hallatszik, csak néha egy-egy madár sivítása, a szél süvítése, éjszaka innen is, onnan is a farkasüvöltés. Zajt csak a félelmetes robajjal lezúduló lavinák és a gleccserek reccsenései keltenek váratlanul. Ember nem akad utunkba errefelé.

Sost után néhány kilométerrel kell megváltani a nemzeti park belépőjegyét, ami valójában útvám. Innentől kezdődik az igazi vadon.

Úgy róttuk-róttuk a kilométereket, hogy a Khunjerab folyó völgyét elhagyva már nem voltak házak sem közel, sem távol. Ezen a hatalmas vidéken a Karakorum-út vezet át, sem más út, sem leágazás nincs. A nemzeti park délkeletre a Közép-Karakorum Nemzeti Park felé vezet, ahol azonban az élettelen jégvilág jóval nagyobb területet foglal el. Ott tornyosulnak a gigantikus hegyek, a Mount Everestnél nehezebben megmászható 8611 méteres K2 (Mount Godwin Austen), a Hidden Peak, a Gashebrum és a többi irdatlan, közönséges halandók számára elérhetetlen csúcs. A Khunjerab-hágó felé mintha egy-egy csúcs között egészen odáig látnánk. Úgy sorakoznak a hét-nyolcezer méteres csúcsok egymás mellett tucatszámra, hogy nehéz megkülönböztetni és felismerni őket. A hágó legmagasabb pontján megállunk. Kicsit kirándulgatunk ezen a lélegzetelállító vidéken, beszívjuk azt a kevés oxigént, ami még a levegőben ilyen magasságban megvan. Nekem egyre jobban kezd hasogatni a fejem, gyógyszert veszek be, de semmi haszna. A magassági betegség első jelei ezek, szédülök, túl hirtelen emelkedtünk ötezer méterre. Visszasétálunk a járművünkhöz, de lefelé egy kínai határőrépületnél meg kell állnunk. Csigalassúsággal folyik az egyezkedés, a vörös csillagos, Mao-sapkás tinédzser vöröskatonák erélyes kiáltásokkal szólítanak fel bennünket, hogy minden csomagot vegyünk elő, mutassunk meg nekik. Utolsó erőmmel próbálom kikötni a hátizsákomat, nem megy. Ideges leszek, széttépem a zsinórját. Belerúgok. Nesze, nézzetek bele! Egyvalamire tudok csak gondolni: gyorsan lefelé. Majd’ széthasad a fejem. Nem engednek tovább. Miféle útlevél ez? Magyarország? Olyan nem létezik. Nincs benne az útlevélben kínaiul, hogy mi micsoda az adataink közül. De van vízumunk. Ez biztató. Utánanéznek. Elmegy, a szateliten felhívja a központot. Jó. Mi addig várjunk. Kihajtanak bennünket a mormoták közé. „Állj vagy lövök!” feliratú tábla mellett várakozunk Petivel. Hogy mi van ráírva, valójában nem tudom, mert számunkra érthetetlen jelekkel kínaiul és urduul szólít fel valamire. Ugyanakkor az átlyuggatott tábla ezt sugallja; no meg a vörösgárdisták harsány vezényszavai is. Átkarolom a táblát, Peti titkon lefényképez. (Mert ez persze tilos.) Én meg csípőből lekapom a határállomást. Ha a magassági betegség elvisz, emlék legyen arról, hogy hol történt mindez. Előjönnek. Rendben, Magyarország – egyelőre – létezik. Mehetnek. Adnak mellénk egy vöröskatonát, aki a sofőr mellé ül, és mutatja az utat. Hiába hasogat a fejem veszettül, elmosolyodom. Miféle utat? Nincs leágazás, letérni csak a szakadék fenekére lehet. No mindegy. Jöjjön, ez a feladat talán még menni fog neki. Van vagy tizenhét éves a határőr, int egyet. Előre! Ezt jól megtanulhatta. Mindig előre, ne nézelődjünk jobbra-balra, a cél lebegjen szemünk előtt. Felrémlenek úttörőéveim. Már lassan elpusztulok a fájdalomtól. Mintha elájulnék, elalszom hirtelen. Zötykölődünk, vágtatunk lefelé. Peti a mormotákra vadászik a kamerával. Szíve mélyén természetfilmes lenne, és ez ilyenkor, az érintetlen természet ölén leküzdhetetlen vággyal tör elő belőle.

Egy-két óra múlva felébredek. Az aranyló napból arra következtetek, hogy van vagy hat óra. Nem, nem. Kilenc. Ugyanis három órával előre kell állítani az óránkat, a pekingi időhöz.[135] Nagy, egységes birodalom, nagy, egységes idő.

Itt már látunk házakat. Mind romos, embereknek nyoma sincsen. A vöröskatona mutatja: „Bum-bum-bum, afgáni!” Péter meséli, hogy amíg aludtam, egy kétpúpúteve-csorda állta el az utunkat, csúcsos-süveges lovas vezette őket. Igen, ez már Belső-Ázsia, a jurták és nomádok hazája. A vadont nem lehet kollektivizálni. Közeleg a naplemente, az afgán és a tádzsik Pamír havas, csipkézett csúcsai kísérnek bennünket balról (nyugat felől), keleten, jobb felől pedig a Kunlun tűnik fel. Mennyire más a két hegység! A Pamír gótikus ívű, magasba törő, a Kunlun pedig a román kort idéző, lekerekített elefánthátakból összeillesztett, végtelenbe nyúló, békés csorda. Legalábbis itt. Pedig a két hegység hasonló szférákba tör, hétezer méter körüli magasságokba… Magunk mögött hagytuk tehát a Karakorumot, leereszkedtünk háromezer-hatszáz méteres magasságra, a Taskurgáni-fennsíkon haladunk. Hosszú az út, feltűnnek a falvak, lapos háztetők, az udvarokon barna tádzsik jurták, a tádzsik hegyi sarakolok földje ez, akik a jurtákat máig használják. Félnomádok, és a nyári legelők eléréséhez a jurták (helyesen: „jurt”-ok) elengedhetetlenek, hiszen a nyári legeltetés során felvándorolnak a hegyi legelőkre, télen meg a vályogházak melegébe költöznek vissza. Az észak–déli irányban húzódó fennsíknak nagyjából az alsó harmadában fekszik a vidék központja, Taskurgán, a kínai határőrvizsgálat itt folytatódott még egy órát. Éppen naplementekor értünk oda, holtfáradtan.

Taskurgán Kína Pekingtől legtávolabb eső városa, a világ vége. Innen új járművet kell találnunk, pakisztáni autót, dzsipet, buszt nem engednek be a birodalomba. Alkonyatban kerestünk szállást magunknak. Nagyon meglepődtek jöttünknek a helybeliek, bámultak, kedveskedtek, kinevettek, nem tudták, mitévők legyenek. Kínaiak voltak a fogadónk szállásadói, nagy vacsorát adtak, bár az árát is jócskán megkérték. Kína drága hely, állapítottuk meg. A helyi sarakol tádzsikok meg félénkek. Sebaj, holnap meglátjuk, hová is jutottunk… Harcias kommunista jelszavakat egyszerre harsogó tömeg hangjára ébredtünk hajnalban. Persze már nyolc óra volt… Pekingben.

Néhány hét múlva ugyanitt haladtunk visszafelé. A táj addigra gyökeresen megváltozott. Taskurgánban éreztük már, hogy a környéket mintha kicserélték volna: a hóhatár majdnem elérte a fennsíkot, a közeli hegyek szikláin reggelre ott fehérlett a friss hó. Reméljük, még átjutunk a hágón. Odafönt pedig már leesett a hó, az addigi zöld fennsík, a Khunjerab-hágó egész vidéke fehérlett, a mormoták a hóban bukdácsoltak. A túloldalon óriási hegyomlásokon kellett átkelni, mesélték, hogy több napra leállt a forgalom, elvitte az utat a sárlavina. Körülbelül húsz kilométeres szakaszon újra kellett építeni mindent, mert a lezúduló kövek, sziklák és a sár átformálták a tájat. Amikor mi odaértünk, még mindig folyamatosan omlott a hegy, görögtek le a kövek, némelyik süvítve a járművek oldalának csapódott, egy teherautót valamelyik leguruló nagyobbacska szikla le is sodort az útról. (Mi is összeszedtünk a járművünkön néhány horpadást, de szerencsére épségben befutottunk Sostba.) Ilyen a KKH – emlegetik nap mint nap, keserűséggel vegyes büszkeséggel. Hiszen a sok helyreállítási munka terhe elkeseríti őket, de a tény, hogy létezik, általuk létezik, mégis bizsergető érzés. Élő út, folyton változó, szeszélyes. A Khunjerab-hágó nyara pedig augusztusra véget ért.[136]

Jön a hosszú, zord tél, a süvítő jeges szél és a mínusz negyven fok fél évig tartó évszaka. Az utat lezárják, fél évre visszaálmodhatják magukat a vadak és a senki földje nomádjai is a múltba. Fél évig tart itt a civilizáció, a következő fél évig pedig a küzdelem az életért: fél évig tart a régmúlt.

Útban a Khunjerab-hágó felé a Magas-Karakorum szívében

A Magas-Karakorum szívében

Útban a hágó felé

Pakisztán és Kína határa

A Khunjerab-hágó

Hirtelen jött nyári hó fedi a hágót

Hirtelen jött nyári hó fedi a hágót

Hirtelen jött nyári hó fedi a hágót

Hirtelen jött nyári hó fedi a hágót

A kínai határállomás

„Állj vagy lövök!”-tábla a kínai határállomásnál

Taskurgán

Lázálmoktól gyötörve a hegyi sarakolok népe között

Kétszer fordultunk meg Taskurgánban utunk során. Először július közepén egy napot, majd pedig július legvégén három napot időztünk benne. A két látogatás alkalmával Taskurgán is, a táj is homlokegyenest más arcát mutatta. Taskurgán a Pakisztán felé igyekvők vagy onnan jövők számára a kínai határvizsgálat színhelye. Külön épület és elkerített vámudvar szolgál erre a város déli végében. A modern felszerelésen és népes határőrgárdán kívül, ami itt található, más nemigen akad itt, ami arra emlékeztetne, hogy egy atomhatalom birtokain járunk. Igaz ami igaz, ez egész Kínában a Pekingtől legtávolabb eső város (ahogy viccelődve megfogalmaztuk, „Kína legrimótabb szitije”, hiszen 5500 kilométerre van a fővárostól). Egy szállót találtunk közel a vámházhoz, ahol egyetlen vendég sem volt (idényjellegű pártszálló volt), de annál népesebb személyzet: mintha csupa gimnazista suhanc vezette volna a fogadót, vörös nyakkendős ifjú kínai mind. Elcsodálkoztunk, hogy itt ilyen helyre jutottunk, de jót vacsoráztunk, az egész személyzet sürgölődött körülöttünk. No de hát mégiscsak tádzsik városban vagyunk, hol vannak a tádzsikok? Elhatároztuk, hogy besétálunk a városba. A várost megleltük, apró, rettentően jellegtelen kockaházakból állt, kopott falakkal és minden szempontból elrettentő utcaképpel. Északi szélén találtunk néhány árválkodó régebbi épületet. A vártól nyugatra is ráleltünk egy tucat szorosan egymáshoz tapadó régi házra – ez lehet az „óváros”. Sötétedett. Az utakat kiabáló és dülöngélő kínaiak lepték el, kezükben pálinkaféleség. Ez nagy váltás volt Pakisztánhoz képest, ahová alkoholt még bevinni is tilos, nemhogy fogyasztani, így hát részeget egyet sem látni.[137]

A szerény helyi sarakol tádzsikokhoz képest az első benyomás az volt, hogy a város zöme kínai. Valójában nem így van. Igaz, hogy mint adminisztrációs székhely és vámhivatali központ a kínaiak aránya itt a megyében megszokotthoz képest toronymagas, de a többség még így is tádzsik (bár vannak itt egyéb népek, üzbégek, kirgizek, ujgurok is egy kevesen). A város lélekszáma hatezer körüli (ez attól is függ, hogy az aktuális helyzet a kasmíri frontokon és Afganisztánban mekkora helyőrség és kiszolgáló személyzet állomásoztatását indokolja). Magában a megyében – Hszincsiangon belül Kasgár Tartományban vagyunk, annak Tádzsik Autonóm Megyéje ez – a kínaiak aránya a lakosságnak tizede sincsen, bár egyre emelkedik. (Nagy szerepe van ebben a Karakorum-útnak, hiszen ez „fellendíti” a kereskedelmet, a szállítást, a turizmust, amit a kínaiak semmi pénzért nem adnának ki a kezükből, és persze a határ és az utazók kiszolgálására és felügyeletére nagyobb számú rendőr és katona is kell, így aztán a kínaiak jönnek, jönnek. Persze a belső-ázsiai természetes népszaporulatot nehéz túlszárnyalni.) A főutcán sorakozó üzletek és szállók arról tanúskodnak, hogy már várják a főleg pakisztáni és kínai kereskedőkből álló utasokat, bár valaki megjegyezte, hogy ezek a Karakorum-utat építő munkások szállásai voltak, csak átalakították őket.

Taskurgán egészen egyszerűen egy szocreál város. Alumínium villanyoszlopok a lakótelepszerű, alacsony kockaházak között, ötvenes évekbeli hangulatú ivók és üzletek, utóbbiakban újságpapírba csomagolt áru, a reklámtáblákon vörös alapon sárga kínai betűk. Itt-ott kínai zászló lengedez. A villanyoszlopokon hangszórók, reggel és este a falurádió harsog belőlük híreket, mozgalmi dalokat, tennivalókat. Az emberek egykedvűen tolják a biciklit, a tádzsik asszonyok kerek, karima nélküli kalapjukon fehér kendőt viselnek – amitől úgy tűnik, mintha magas, hengerszerű koponyájuk lenne – jól megkötve az álluknál, csizmásan végigkopognak az aszfalton. A férfiak Mao-ruhában díszelegnek, szájuk szélén kilóg a cigi, fejükön a Mao-sapka hátracsapva. A boltban már megint elfogyott a kenyér. Veszünk helyette hat üveg sört. Az áruk rossz papírba csomagolt kopott bóvliknak tűnnek. Az üzlet falán valamelyik nagy elvtárs feje, persze fényképen, bekeretezve, üveg alatt. Egykedvű emberek, a lassú életet csak a részegek kiabálása töri meg egyszer-egyszer. Fekete, sötét üvegű autó jön. Luxusjárgány. A helyi párttitkár. Mindenki félreugrik, megáll, leveszik a kalapjukat.

Kora reggel üvöltve menetelnek a bakák a szomszéd kaszárnyában, a falurádió felszólítására az emberek kijönnek az utcára, és világgá kiáltják: „Mi, kommunisták, nagyszerű emberek vagyunk!” A vörös csillagos katona büszke arccal hirdeti, hogy végül úgyis a kommunizmusé lesz a világhatalom, és felszabadítják a világot!

Ebből a városból meneküljünk tovább mihamarabb, gondoltuk. Így lett. Másnap folytattuk utunkat a Karakul-tó felé.

Visszajövet mégis több napig itt kellett rostokolnunk, mivel magas láz gyötört, s a hágón, innen százötven kilométerre délre tomboló ítéletidő (hóvihar, hegyomlások) miatt a Karakorum-út amúgy is napokra megbénult. Ezúttal a Trafik Szálló adott nekünk otthont (a vörösgárdistákhoz nem akartunk visszamenni). Itt a konyhás és a pincér is tádzsik volt, és ez merőben megváltoztatta a helybeliekhez és Taskurgánhoz fűződő viszonyunkat.

Már első este, amikor a lázamat sikerült egy kissé lejjebb nyomni, beszédbe elegyedtünk velük. Sült krumplit kértem, Peti pedig egyfajta rántott húst kért (kínai módra is csinálnak ilyet, dióreszelékszerűt is tesznek a panírjába, az íze legalábbis nagyon hasonló ahhoz), amit Kínában – mivel itt ennek egy változata ősidők óta nemzeti étel – majdnem minden étteremben lehet kapni. Peti felíratta még Kucsában Wolfgang Weiss barátunk kínai tolmácsával az eledel kínai nevét, „kérek egy nagy adag ilyen és ilyen sült húst”, és attól kezdve rendre azt evett rizzsel, kenyérrel vagy krumplival. Itt azonban a pincér udvariasan megkérdezte, nem kóstolnánk-e meg a párolt zöldséges húst, ez itteni étel. Jó, gondoltuk, és kértünk hozzá egy kis Turfán vidékéről való vörös- és fehérbort. Így kezdődött az ismeretség a tádzsikokkal, ami a néhány napos vesztegelésünk alatt oda vezetett, hogy Taskurgánban és környékén sétálgatva végül is kellemes emlékekkel és egy szép eredetmítosszal a tarsolyunkban indulhattunk tovább. Megkérdeztük, miért hívják az ittenieket sarakol tádzsikoknak, amire készek voltak elmesélni ennek történetét. Réges-régen kezdődött, még a Han császári dinasztia idejében, amikor a kínaiak először hatoltak be erre a vidékre… (A történet – általam különböző beszélgetések morzsáiból összeállított – teljesebb változata a kötet függelékében található.) A tádzsik autonóm terület (megye) tehát a sarakol törzs által lakott területet foglalja magában; elvétve egy-két üzbég iparos és kereskedő, néhány kirgiz család és ujgur árus is lakik itt, no meg persze az új elitet képező han kínai betelepítettek. A sarakolok azt tartják, a nap törzséhez tartoznak.[138] Hogy miért, az kiderül eredetmítoszukból. A sarakolok a tádzsik közösségbe sorolják magukat, bár nyelvük (körülményesen értetik meg egymást a tádzsikokkal), szokásaik, viseletük más. Kétségtelen, hogy a tádzsikkal közeli rokonságban álló nép az övék. A vidék elzártságát és a kutatások hiányát jól mutatja, hogy