Cholnoky László

Prikk mennyei útja

Bertalan éjszakája

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-182-5

PRIKK MENNYEI ÚTJA

A régi és az új prikk

A régi Prikk haszontalan, piszkos csavargó volt, akire kár lenne az időt pocsékolni, ha járt is a nyomában néhány sajátság, ami a többiektől elkülönözte. Igaz: ő is csak akkor vállalt munkát, ha már nem volt mit ennie, vagy főként, ha a pálinkáravaló elfogyott – de úrias külsejében és különös, rejtelmes eredetű, zagyva tudásaiban már nem osztozott a többivel. – Ezek a különlegességek okozták, hogy Prikk, bár néha napokig úgyszólván ki sem mozdult Blum Arnold pálinkamérésének ősi sarkából, igen mozgalmas, a hullámvonalhoz hasonló menetelű életet élt. Amíg ugyanis még tűrhetően józan volt, a többiek nem mertek olyan közel furakodni hozzá, mint egymáshoz. Hanem amikor már beállt nála a dadogás, amikor már megjelentek a kézlegyintések, amelyeknek első, magas mozdulata még a hátul álló, diadalmas visszaemlékezéseknek látszott jelt adni az előnyomulásra, de amelyeknek utolsó vonaglásai már valami rettentően szomorú, elmúlási induló taktusát verték – akkor a szennyes lelkű elnyomottak rátörtek aljas tréfáikkal, és megalázták. Ezeket a megaláztatásokat azután a részeg Prikk kénytelen volt önmagában hangtalan, nagyszerű csatákban elintézni, amelyekben mindig fényes diadalt aratott. A diadalok gyönyörűséggel töltötték el, és így a különösségek végeredményben jó barátai voltak. Ami egyébként másban is megnyilvánult. A pálinkás zsidó többször intette Prikket, hogy javuljon meg, mert kár érte, hiszen ő nem olyan, mint a többiek. Erre Prikk kifejtette, hogy mindezt ő nagyon is jól tudja, de ő már olyan, hogy vagy egyetlen csapással visszalöki magát arra a magaslatra, amelyikre született, vagy ha erre képtelen, nem csinál semmit. A kukacmunkát – így mondta – nem szenvedheti. És ezek a magyarázatok szintén gyönyörűséget szereztek neki. Jó is az olyasmiről előkelő szomorúsággal lemondani, ami elérhetetlen. De meg Prikk számára ez kiválóan alkalmas is volt a további semmittevések irányában, bár ő ezt a gondolatot mindig derékban kettétörte, ha formát öltve oda akart állni eléje, hogy a szemébe nézhessen. A legfőbb pedig az volt, hogy ezek a sajátosságok időnkint egy rejtélyes, mesés múlt álmait varázsolták a részeg Prikk elé, valami rettenetes igazságtalanság zagyva képzeteivel együtt, amiktől azonban az álmok csak dicsőbbek lettek.

Hanem ezek ellenére sem lenne érdemes a kócos Prikkel foglalkozni. Mert egyrészt a dolog úgy áll, hogy a csavargó úrias külseje, miegyéb, nem valami nagy dolog. Bizonyos vizsgálat után ugyanis rájönnél, hogy az ilyen, a megszokás miatt mindig csak többenkint, apróbb tömegekben, nem pedig egyénenkint nézett és látott embereknek tulajdonképpen mindegyik bír valami különösséggel, ami – főként ha te is úgy akarod – elkülönzi a többitől. A porszemek is csak addig egyformák, amíg milliószám látod őket. De meg aztán, és főként Prikknek ez a visszaálmodott, rejtelmes, gyönyörű múltja valójában sohasem volt meg. Prikk már gyermekkora óta rongyos és piszkos volt. Nem mondom, hogy annak idején az idősebb Prikk neje valamelyik tavaszi estén a kelleténél jobban meg nem szédült a jázmin illatától, gyengeségében helyt adva ilyen módon az idegen befolyásnak a Prikkek további genealógiáját illetőleg, de ezzel aztán vége is a dolognak a dicső múlt nincs tovább. A különös, rapszodikus tudások pedig kétségtelenül úgy ragadtak rá. Prikk folyton olvasott, mindent elolvasott, ami a kezébe került.

Ezeket a kérdéseket Prikk úgy önmagában meglehetősen furfangos módon intézte el, bár – a javára legyen mondva – ez a furfang majdnem egészében intuitív volt.

Mert bár azokban a pillanatokban, amelyekben sem az aznapi alkoholtól, sem az előző napinak édes emlékétől, sem a holnap eljövendőnek előre érzett ízétől nem volt megszédülve, majdnem hiánytalan lánccá tudta összekovácsolni élete kimagaslóbb eseményeit, és a láncszemek közt egyik sem volt aranyból – Prikk szívesen táplálgatta a gyanút, hogy valami enormisan nagyarányú részegség egy bizonyos kort zsarnoki módon kimarkolt az emlékezetéből, úgyhogy annak legfeljebb a ködszerű álomhoz hasonló emléke lopózik csak vissza néha hozzá. Ezen az úton haladva aztán utóbb odajutott, hogy amikor egy-egy ilyen, a dicső múltból megszökött kísértet megjelent előtte, ő kénytelen volt erőszakosan zavarokat előidézni a maga gondolatai között. Sajátságos lelki munka volt ez. Amikor az első kísértet visszaosont hozzá, Prikk azért idézett elő zavart a gondolatai között, mert ösztönszerű félelem fogta el, hogy a sivár, sejtett valóság kiderül. A kísértetjárás további folyamán azonban odaváltozott a dolog, hogy Prikk elhitte, hogy azért zavarja össze a gondolatait, mert a bánat hajszolja rá, mivel fáj visszagondolnia a szép múltra. Így aztán idővel teljes lett a zavar. A végeredmény azonban mégis az lett, hogy Prikk időnkint azt mondta önmagának:

– Voltak szép idők, voltak!… De a dolog bizonyára úgy van, hogy amikor a szép idők emlékei eleinte vissza-visszatértek hozzám, az én pálinkától nyirkos, síkos agyvelőmben elcsúsztak, és kificamították finom, apró lábacskáikat. És most már félnek, és csak mint kísértetek mernek visszasompolyogni. De voltak!… voltak!…

Ennek a megállapításnak a nyomán aztán többnyire keserű méreg öntötte el a lelkét. Prikk vad káromkodásba kezdett, de mindig majdnem kizárólag csak az Üdvözítőt szidta. Nem azokkal az ocsmány, köznapi szavakkal, amelyek durva pattogásukkal, a rekedt dobéhoz hasonló, vad pergésükkel kelletik magukat a mindenáron dühöngeni akaró pálinkától nyirkos léleknek. Nem. Válogatott, megfontolt és annyira dehonesztáló szavakkal, amilyenekkel a gyenge lelkű, gyűlölködő ember a legádázabb ellenségét illeti. És amelyeknek hallatára olykor a legszkeptikusabb lélekben is aggályok sarjadzottak, hogy hátha odafent, a kék magasságokban végül mégis elunják a dolgot, és valami eltévedt mennykő vagy efféle…

Azután zúgolódás következett. Sötét, nehéz, sejtelmes szavak rebbentek ide-oda a homályos helyiségben, nem alakulva valami határozott, kemény követeléssé, csak imbolyogva egy sötét, kusza lélek gyötrelmei felett, mint a lidérc a láp zsombékjain. Magának Prikknek a szeme előtt sem lebegett tiszta kép, a többiekre meg éppen valami sötét felhő nehezedett ilyenkor, és majdnem bizonyos vagyok benne, hogy volt köztük, aki irigy vágyódással gondolta, hogy vajha az ő lelkét is sanyargatná ilyen mérges, fekete seb.

És Prikk az ilyen zúgolódások után ismét agyafúrt támadásokat intézett Krisztus urunk ellen, lélekdermesztő szidalmakat szórva rá, amiért így rendelte, vagy legalábbis tűri, hogy a dolgok így legyenek. De ha ilyenkor nem bosszantották, meghiggadt ismét, szidalmai lassan, fokonkint valami homályos kinyilatkoztatássá finomodtak, amit órákon keresztül sem unt el, és amiből olyasmi derengett elő, ködszerű homályossággal, hogy ő, Prikk bizonyos fokig járatos a mennyeiek dolgaiban, és sejti is, hogy miért történik vele mindez a véres igazságtalanság.

Az ilyen terjedelmesebb kinyilatkoztatások után rendszerint néhány heti csend következett. Ez idő alatt Prikk szótlanul ivott, és a külső társadalommal szemben arra a néhány szórakozott, állvakaró mozdulatra szorítkozott, amellyel az alkoholisták lelkében fészkelő zordonságot leplezgette, valahányszor megérezte, hogy a zordonság ki akar ülni az arcára, körültekinteni új gyűlölettáplálék után. Aki bizonyos megsejtések alapján közel tudott férkőzni Prikk csodálatos, összetett lelkéhez, majdnem bizonyosra vehette, hogy ezekben a leplező mozdulatokban Prikk szeméremérzése mellett ott bujkált a kímélet érzése is. Látni való volt, hogy Prikk nem akar senkinek terhére lenni. Nem akarja senki hangulatát megmérgezni. Ott, az elaljasodott fickók közt az efféle kíméletnek semmi értelme sem volt, de ez Prikket nem érintette, pedig alighanem tudott a dologról.

Egyszer aztán minden különösebb indítóok nélkül megint előadás következett. Így váltakozott ez szeszélyesen, rendszertelenül, és csak egyetlen őr volt, aki pusztán a jéghideg leheletével el tudta fújni Prikk ajkáról a kemény, nehéz szavakat, akár a pelyhet. – A tél.

Zordon napokon, amelyeken a nyomorúság ott bukdácsolt mellette, és gyűlöletes hűséggel ragaszkodott hozzá, Prikk halk, borús, szürke szavai egyre sötétebbek lettek, és egyre kisebb körben keringtek a pont körül, amelyet keserű szíve kiválasztott. Ilyenkor sokat emlegette az Üdvözítőt, rejtelmes, komor dogmákkal környezve őt. És félelmes, éjsötét hipotézisekkel ólálkodott a megváltás ténye körül, amiben valami szívet marcangoló, vérlázító, de a való alakjában eddig fel nem ismert igazságtalanságot sejtett, érzett, és a szavai ilyenkor mintha a másvilágra is áthangzó, panaszos siralom lettek volna… Ha pedig kora hajnalban Prikk előbb betért a templomba, és csak onnét ment a reggeli pálinkára: szavai, amelyekkel Krisztusról és a megváltásról beszélt, lágy, sejtelmes érzékenységben olvadtak fel, mintha a templom faragott oszlopai alatt, a tegnapi tömjéntől nehéz levegőben megtalálta volna a kibékülést, aminek révén néhány napig ott őrizgethette szívében a nyugalmat, a békességet. De tudta, érezte, hogy nem örökös béke ez; hogy a méreg még ott bujkál a lelke sötét sikátoraiban. De mindezek nélkülözték a határozott körvonalakat; egy vergődő lélek gyötrelmes vida-tánca volt az egész, amely lélek valaha, valahol, valami rettentően messze pusztaságban való kóborlásai közben elvesztette az egyensúlyát.

Fehér, jeges, téli napokon, amelyeknek éjszakáján valamelyik menedékhely tarka ágyában húzódott meg, szótlan lett, megcsitult. Ilyen éjszakákon a lelke kicsiny lett, összegörnyedt, ezeken az éjszakákon Prikk szerelmesen simogatta a tarka takaró ráncait, amiért ványadt testét betakargatták. Télen hallgatott a kóbor Prikk. Ezeken a téli éjszakákon Prikk nem volt egyedül. Amíg a társai állati módon horkoltak a szomszéd ágyakban, a szegénység belopózott, odaült Prikk ágya mellé, sárga, vékony kezével befogta a szemét, és amíg halk szóval óvatosságra intette, szennyes, szegényszagú zacskójában régi játékszereket, buta kis apróságokat csörgetett, és Prikk akkor olcsón adta az örömét, a boldogságát: odaadta cserébe a zacskóban csörgő régi, törött üveggolyókért, lyukas pénzdarabokért, amelyekkel olyan jól elmulatott valaha, elfonnyadt fiatalságában. De amikor felszökött az égre a tavaszi nap, és Prikk érezte, hogy az utolsó éjszakát tölti ott, mert azután kiköltözik a szabad ég alá, akkor utálattal eltaszigálta magától éjféli barátját, a szegénységet, az pedig zavartan, ijedten rakosgatta vissza az apróságokat, és elkotródott, mint a szegény rokon, aki játékokat akart hozni gazdag unokáinak. Igen, amikor a reá hulló napsugár aranyos hátán beletáncolt lelkébe a mérhetetlen, a tárgytalan sóvárgás, Prikk arra vágyott, hogy kettéhasíthassa a mennybolt ragyogó kárpitját, és bekiálthassa a lángoló hasadékon: Krisztus, Krisztus, én itt vagyok, itt fetrengek a porban! Hát te hol vagy? Miért nem jössz el, megváltani engem a piszokból?!

Máskor ismét mindez mérhetetlen távolra szökkent tőle. Prikk vidám lett, könnyed és jó. Módfelett tudott örülni egy talpraesett ötletének, és úgy érezte, hogy ez az igazi Prikk, akinek lelkében ott él az őshumor, akiről visszapattanik minden, ami gyászos, fontos és komor. És valóban, ez is volt az igazi Prikk, de ez ugyanaz volt, mint az előbbi, csak a szívében fészkelő démon cserélt alakot, és e vidám időkben mint a pálinkaivók gyászos mindent semmibevevése kacsingatott ki Prikk homályos pupilláin keresztül.

De a szép múlt kérdése végleges elintézést sohasem nyert. Mi már tudjuk a valóságot, de maga Prikk sosem vette egészen határozottan tudomásul a régi szép időket, sem pedig le nem mondott róluk végképp soha.

Elvégre minden felelősségtől mentesen szétsrófolhatnám Prikk lelkét, akár az agyvelejét is. De bizonyosan tudom, hogy ezt a kérdést illetőleg úgysem találnék bennük semmi pozitívumot. És hátha rosszul raknám össze újra, úgy, hogy kimaradna egy kerék, holott szegény Prikkből már a születésétől fogva úgyis alighanem hiányzott egy. Pedig kerekekre, srófokra és hasonló gépalkatrészekre szüksége volt, mert amint egy alkalommal rapszodikusan érintette, volt úgy is, hogy valami csodálatos, eleven cséplőgépnek érezte magát, amelynek garatjába az arra járó emberek – akarva, néha csak úgy megszokásból – beledobálnak érett kalászt, gyomot, jót, rosszat, szépet és förtelmeset egyaránt. A gép megindul, és amíg a gyomot, a gazt tépi, morzsolja, zúg, zakatol és morog, mindaddig, amíg a pelyvát kilökte magából. Akkor megcsendesedik, a búgása lágy és sima lesz, mint a vén dajka nótája, odabent pedig a gép belsejében – Prikk szívében – a nemes anyagból csillogó szálak fonódnak. Azután már csak ügyes kéz kell, és kész a ragyogó, tündöklő álomfátyol, amin keresztül nézve oly szívdobogtatón különös a világ.

És most még egyszer és utoljára mondom, hogy ezek ellenére sem lenne érdemes a rongyos Prikkel foglalkozni, ha a rongyos Prikk idejében át nem változik. De átváltozott. És én éppen erről a különös, nyári éjszakáról szeretnék elmondani egyet-mást. A nyári éjszakáról, amelyik a régi Prikkből új Prikket csinált, és ami ennek az új Prikknek – hogy úgy mondjam – kezébe nyomta a mennyei utazáshoz szükséges bilétát.

A június hó huszonharmadikáról huszonnegyedikére virradó éjszakán Prikk nagyon lerészegedett.

Tradíció csügghetett ezen az éjszakán, mert Prikk mindig így járt ezen a két napon.

Az előkészítő munkálatok már huszonharmadikán este megkezdődtek Blum Arnold saroküzletében.

Onnét azonban fél kilenckor kitolták, és Prikk ettől fogva cikázott. Ez a kifejezés az ő elmemunkája volt, és azt jelképezte, hogy Prikk a villám útjához hasonló tört vonalban járta be egy-egy utca egyik és másik felén levő kocsmákat.

Éjfél után két órától fogva lehetetlenség Prikket nyomon követni. Hanem hajnali négy órakor már ott feküdt az egyik külvárosi üres telken, félig elfedve egy fagyalbokortól, ami alul csak a lába látszott ki.

Most azonban egy másik, egyidejű eseményről is be kell számolnunk, amely Prikk ügye mellett, mint második komponens, Prikkre nézve nagy fontosságú rezultánssá fejlődött.

Két jómódú medikus vizsgázott ezen a napon.

Az egyik átment, a másik megbukott.

Az éjszakát átmulatták, és hajnalban kikocsiztak. Ekkor történt, hogy egyikük megpillantotta a ligustrum-bokor alul kikandikáló két lábat.

– Nézd, nézd, egy hulla! – mondogatták kedves, fontos borzongással, és szemügyre akarták venni a dolgot közelebbről is. De a hulla hortyogott, és orrlyukain keresztül élénk pálinkaszagot lövellt a levegőbe. Az a fiú amelyik átment, gondolatainak logikusan megérett gyümölcse gyanánt azt mondta:

– Piszok, részeg disznó!

A megbukott fiún azonban erőt vett a megbukott fiúkon erőt venni szokott érzékenység, a bíborpiros szép altruizmus, és a meghatottságtól remegő, kenetes hangon mondta:

– Ó, ó, bizony könnyű azt mondani, hogy részeg disznó!… Kit tudja, mi mardossa a szívét?… Szegény ember! Lehet, hogy az utolsó krajcárját itta el!… Minő ébredése lesz majd!

És amiközben két könnycseppet titkolgatott, finom, diszkrét mozdulattal, amit úgy szeretnek az őket ért méltánytalanságtól és a pezsgőtől szomorú emberek, egy ötvenkoronást csúsztatott a bokor alá, közvetlenül Prikk orra elé.

– Szamár vagy, Lenczi! – mondta a másik.

Kissé várt, nézte a dolgok folyását, aztán ismét mondta:

– Szamár vagy, Lenczi!

De ebben már jóval kevesebb meggyőződés volt.

Egy pillanat alatt ugyanis különös változáson ment ált a lelke. Ezt a változást ő szívesen tulajdonította volna annak, hogy az emberszeretet – amit most már mint szakképzett orvos, tisztán egy meggyengült idegdiszpozíció megnyilvánulásának és mint ilyent, szuggesztív úton ragályosnak tartott – egyszerűen ragályozta az ő lelkét is .

Pedig a dolog lényegesen másként állt.

A doktor ugyanis a pompás, illatos hajnalon suttogást vélt hallani:

– Doktor úr, doktor úr, és Ön?…

– Doktor úr… doktor úr!…

Nem úgy hangzik ez, mintha tündérien szép balett kasztanyettái csattognának?

– Doktor úr… doktor úr!…

Nem úgy hangzik ez a violaszínű hajnalon, mintha a régi kúria eresze alatt az ébredő galambok turbékolnának?

A kasztanyettacsattogás összeölelkezett a galambturbékolással, és izzó szerelmükből gyenge testű, kék szemű, apró kis hazugság született.

– Szamár vagy, Lenczi – mondta a doktor úr harmadszor is, de most már halkan, a szemét kissé lesütve, a meggyőződés legkisebb szikrája nélkül. – Lásd, ha ez az ember majd felébred, mit kezd ostoba, mámoros örömében azzal az ötvenkoronással!? A legelső helyen, ahol fel akarja váltani, elcsípik, és átadják a rendőrnek. Időt és módot kell adnunk neki, hogy rendbe szedhesse magát a nagy pénz értékesítéséhez, anélkül, hogy baj történnék vele. Nincs igazam?

Ennek a kegyes csalásnak meg kellett születnie, mert az emberszeretet a legtöbb magasabb rendű, értékesebb hangulatnak – a szép szomorúságnak és az önzetlen örömnek egyaránt – szívesen a nyomába szegődik. Csillogó aranyruhába öltözött kamarás gyanánt lépked utánuk, halavány úri arcán finom, kedves mosollyal.

A doktor úr elővett a zsebéből öt darab egyforintost, és odarakta őket sorjában a bankóra.

A megbukott Lenczi meghatottan kérdezgette, hogy mi az ő jósága a doktor úréhoz képest, ez azonban makacsul a földre nézett, és úgy szállt be a kocsiba.

A két ifjú elhajtott.

Reggel csöpörögni kezdett az eső, és egy csepp eltalálta Prikk harisnyás lábát. Mert Prikk, amikor lefeküdt, lehúzta a cipőjét, ami a sok nagy kaliberű lyuk miatt felesleges volt ugyan, de ő még holtrészegen is szerette az illúziókat, és a már meglévőket féltékenyen ápolta.

Prikk akkor, amikor csöpörögni kezdett, álmot látott. Zavaros, zagyva képek táncoltak, rángatóztak előtte, mintha egy csomó elszabadult őrült vonaglott volna körülötte, a kezüket összefogva. Közben azt is érezte, hogy valaki a lábát is, a kezét is lefűrészeli tőben, sőt végül a szíve is kimászott a helyéről. Ekkor azonban északnyugati irányból egy hatalmas skorpió mászott elő, és belecsípett Prikk harisnyás lábába, amire ő keservesen sírni kezdett.

Ez a skorpió az az esőcsepp volt, amelyik eltalálta Prikk lábát.

Prikk felébredt.

Hirtelen felült, és fel akarta kapni a kezét, mert a könnyek nagyon égették a szemét. De a keze el volt zsibbadva. A szíve nagyokat taszított a mellkasán.

Most mászik vissza a helyére! – gondolta Prikk.

De ebben a mondatban már benne volt a mérges önirónia, a pálinkaivók gyászos, villámgyors minden-megbocsátása, mindent-semmibevevése. Prikk azon egy perc alatt, amíg felébredt, tisztába jött a helyzettel. És minden, minden: a csodaszép szomorúság, az álombeli sírás gyönyöre, minden beléhullt és belehalt, mintha mélységes sírgödörbe zuhant volna, abba az üres pálinkásüvegbe, amelyet még tegnap este bizonytalan mozdulattal visszahelyezett a vörös Blum Arnold pudlijára. És mind a pompás szépségeknek ennyiből állt a nekrológja:

– Megint rettentő sokat ittam! … Mennyi pálinka! …

Megtörölte a szemét, és végigsimította a verejtékes homlokát.

– Milyen maszatos lehet az arcom! – gondolta, és mosolygott. – Hanem annyi bizonyos, hogy szomorúságra születtem!

Könnyei még mindig szivárogtak, amikor a pénzeket észrevette. Felvette, forgatta őket, és egy pillanatig az volt a terve, hogy rendezi a gondolatait, hogy ezen az úton valahogy talán rájön majd a pénz eredetére. De csakhamar érezte, hogy semmi kedve sincsen az emlékezetét visszaküldeni az elmúlt két nap pálinkától förtelmes vidékeire. Egyébként is érezte, hogy az akaratereje olyan kicsinnyé zsugorodott össze, mint az asszonyok pupillája, ha olykor igazat mondanak. Próbálkozott, hogy örömteljes gondolatokkal felpiszkálja saját kedvét, hogy örülni tudjon a pénznek, de nem ment vele semmire.

A pénzt egyszerűen, sivár közönnyel begyűrte a zsebébe.

Prikk a legkülönösebb dolgokat is egyetlen pillanat alatt szokta bevezetni lelki könyveibe. Aminthogy sohasem értette meg a befejezett dolgok felett tűnődő embereket. – Lehunyta ismét a szemét, bebújt jó mélyen a bokor alá, hogy az eső ne érje, és újra elaludt.

Távoli harangszóra ébredt.

A szíve akkorra már megnyugodott. Odanyúlt a zsebéhez: a pénz megvolt.

– Rendben van! – mondta és felállt.

Akkor már valóban jól érezte magát, és a jókedve is megjött. A harangszó egyre rengett-ringott feléje a puszta telkeken keresztül, és amint a hangok meg-megrebbentek, megbillentek, Prikknek bolondos képek jutottak eszébe, amelyek kottalábú, pontfejű emberkéket, megelevenedett hangjegyeket ábrázoltak, és most arra gondolt, hogy a harang kedves hangocskái is olyan apró, csámpás, vékony, kis kottalábakon ugrándoznak feléje, azért csetlenek-botlanak. És a harangszó ütemére a régi gyerekvers is az eszébe jutott:

Ó, édes – Jézuskám

Jöjj el már – érettem!…

– Hátha ezeket a bankókat ő küldte, hogy a mai napon hagyjam békében? … No, jó, ma barátok vagyunk!

Nem volt ebben a meggyőződésnek szikrája sem, de Prikk jobb perceiben szerette a humort. Általában szeretett magában beszélgetni, nyilván azért, mert gyakran leintették, ha nyilvánosan akarta sajátságos egyéni nézeteit kifejteni.

Prikk ismerős volt azon a helyen, többször töltötte már ott az éjszakát. Tudta, hogy a szomszédos telken meszesgödör van, amihez odavezették az ideiglenes vízvezetéke. Ott megmosdott a jéghideg vízben, a ruháját is rendbe hozta valahogy, és a cipőjét lesúrolta a nedves fűvel. Fütyörészve indult meg, és benyitott egy kávémérésbe. Csodálatos dolog volt ez: Prikk nem a kocsmába ment, hanem a kávémérésbe; és a kávé után gyönyörrel itta a friss vizet. Azután a borbélyhoz ment. Eleinte bámulva nézte önmagát a tükörben, mintha idegent látna, mert hiszen talán már évek óta nem látta saját magát, vagy legalább nem vette alaposabban szemügyre. Amíg az arcán babráltak, fel-felmerült fejében a kérdés, hogy honnét kerülhetett a pénz, de mindannyiszor elhallgattatta:

– Van, ahonnét van! De van!

Gyönyörködve nézte a maga fejlődését, épülését, és amikor készen lettek, odaszólt az inasgyereknek:

– Keféld csak le a ruhámat, öcsém!

És a hangja most, amikor parancsolt, szintén olyan volt, mintha ő csak a száját mozgatná, de tulajdonképpen más beszélne helyette. És édes bámulat töltötte el, amikor a kis zsebfigaró szolgálatkészen ugrált körülötte.

Odakint az utcán napfény ragyogta körül.

Tenyeréből ellenzőt csinált, és felnézett az égre. Utóbb a járókelőket vizsgálgatta, de erről hamarosan lemondott, mert fájdalommal töltötte el, hogy mindenkinek szebb ruhája van, mint neki.

Megindult sétálni, és ekkor hirtelen erős vágy lepte meg, hogy mégis rezümét tartson az elmúlt napok eseményei felett. Prikknek ez a vágya egy rendkívüli élettani folyamat eredménye volt. A vágyból ugyani elhatározás lett, de mind a kettő a tejbe eresztette titkos gyökérszálait. A tej rendkívüli módon ízlett Prikknek: elfogyasztása után üdén, jól érezte magát, a bepálinkázást követő gyűlölködéseknek nyoma sem volt; Prikk rájött, hogy pálinka nélkül is szép az élet. Ez így megmondva, semmi különöset sem rejt magában, ezt igen sokan tudják. Csakhogy Prikk és a pálinka között rendkívül szoros kapcsolat állt fenn már évek óta. Azt merném mondani, hogy hitvesek voltak, és együtt nemzették a kis Prikk-ivadékokat: a különös, rejtelmes aforizmákat, a látszólag aposztáziába burkolt, rejtelmes, vallási tételeket, misztikus dogmákat, amelyekkel szemben Prikk – ez igaz – jó atyának bizonyult. Gondosan ápolta, nevelte, fejlesztette őket.

Ezek után könnyű megérteni, minő hordereje volt Prikk elhatározásának, hogy szakít a hitvesével. Itt a legjobb alkalom: most van pénze. Mert a régi viszony felbontásához pénz kell. Most az is itt van. Estére még majd odacsúsztat neki némi végkielégítést, és azzal – vége!

De a procedúra folyik tovább.

Tudniillik az ilyen mélyenjáró életreformokhoz erő kell, nehogy az ember a félútról visszacsússzék. Az erő ünnepélyes bevonulását pedig nem szabad, hogy régi gyengeségek jelenléte formátlanná tegye. El velük! Az előbb Prikk még elüldözte azt a tervét, hogy újra átgondolja a történteket, mert félt az emlékeitől. A félelem: gyengeség, itt tehát semmi helye! Prikk most már – csak azért is átgondolja a történteket újra.

Itt nőtt ki Prikk elhatározása a tejből.

De az elhatározás keresztülvitelének útját állta egy különös véletlen.

Az egyik utcakeresztezésnél ugyanis két pompás úrilány jött szembe Prikkel. Ahogy elhagyták, Prikk megérezte, hogy visszafordulnak utána. És tisztán hallotta, amint az egyik azt mondotta:

– Nézd csak, milyen pompás termete van ennek a rongyos embernek, és milyen urasan lépked!… Ki lehet ez?

A két lány aztán összedugta a fejét, még suttogtak valamit, majd Don Juan erkélyáriáját dúdolva, táncos lépésekkel eltűntek a tömegben.

Prikk meghallotta a megjegyzést, érezte, hogy a szíve részeg táncba kezd, és hogy ő maga hármat a levegőben lép, anélkül, hogy a lába érné a földet. Amint pedig megint talajt érzett a lába alatt, a lelkét tubarózsaszagú felhő fújta keresztül, és annak legrejtettebb sikátoraiból is kiüldözte a régi csavargófilozófiát, ami már otthonos kényelembe helyezte ott magát. Hirtelen pompás, édes szerelem öntötte el a szívét az egész napfényes világ és minden asszony iránt. Teste a hallott dolgok nyomán automatikusan fel akart egyenesedni, Prikknek kapacitálni kellett, hogy maradjon úgy, ahogy van, mert úgy, a régi minőségében óhajtaná látni. Megegeztek, és Prikk eközben egy kirakat elé ért, és annak üvegjében, anélkül, hogy megállt volna, szemérmesen megnézte magát. Kedves, halk citeraszó csendül fel valahol, a hüvelyk- meg a középső ujja pedig csettintésre dörzsölődött.

Úgy van! – gondolta meggyőződéssel. – Pedig húzzanak fel, ha csak sejtelmem is volt a dologról!… Hanem ezek az átkozott ruhadarabok! Rettentő csúfak, kopottak, gyűröttek.

Zsebre dugta a kezét, és hosszú léptekkel ment tovább. Nem volt semmi célja, de nem is törődött most ilyesmivel. Mélyen belemerült a gondolataiba; nehéz tűnődésbe süllyedt, amellyel képtelen volt megküzdeni. Mert az az ember, akit a lányok az előbb úgy megnéztek, és akit most ő is szemügyre vett a kirakatüvegben, az – látni való – született úr volt, aki talán csak tréfából vagy fogadásból, esetleg úri szeszélyből ötözött fel csavargónak… De itt a régi Prikk, a fontosabb, a komolyabban veendő régi Prikk, akit már negyvenkét éve ismer, és aki teljes életében részeges csavargó volt. Most már nyilvánvaló, hogy csak valami csodatevő bűvész tudná ezt a két Prikket egy emberré összepödörni vagy a kettőt egyazon emberi bőrbe bevarrni… Talán ha kapacitálni lehetne az egyiket vagy a másikat? Csakhogy ezt könnyebb mondani, mint megtenni. Mert végtelenül szomorú volna, ha az új Prikk akár csak egy hajszálnyit is kénytelen volna engedni a maga mivoltából. A régi Prikk pedig ezzel szemben bizonyos pozitívumokkal állhatja útját bármiféle alkudozásnak. Bár az is bizonyos, hogy a régi Prikkben van néhány rejtélyes, titokzatos vonás, amelyeket még tisztázni kellene, mielőtt az ember végleg neki adna igazat. Sőt megvan a valószínűsége annak is, hogy éppen ezek a rejtélyes vonások – alapos vizsgálat után – az új Prikk javára billentik majd a mérleget.

A régi Prikket ugyanis – különösen régebben, amikor még formásabban tudott berúgni – gyakran kerülgették igen különös érzések. Ha nyári estéken, amikor már elfogyott a pénze, és ő kedves mámorát hurcolgatva, lassú lépésekkel mendegélt a francia villa felé – amint ők is a szabad ég alatt való hálást tréfásan nevezték egymás között , és valamelyik nyitott ablakból zongoraszó vagy leányének csapott a fülébe, ő lehunyta a szemét, és azzal az édes gondolattal loholt tovább, hogy nemsokára valami pompás, díszes nyaraló pazarul kivilágított teraszán fog elegáns, könnyű lépéssel fellépni. Tisztán hallotta, amint az alkonyati szellő odaveri a terasz vitorlavászon szélfogóit a faragott faoszlopokhoz, látni is szinte határozottan látta a csemegével, borral megrakott, rokokó asztalka körül ülő asszonyok, leányok pompás könnyű, fehér ruháját, és érezte a ruhákból kiáradó tiszta, üde illatot, ami édes szédülést okozott neki. És amikor ő fellépett oda, az üde leányok, a szép, elegáns urak arcát derű öntötte el, felálltak, és kinyújtott kézzel, örvendezkedve siettek Prikk elé, és kedvesen mondogatták: – Ah, ah, Prikk! Itt van Prikk! Hozta Isten, Prikk!

Azután ilyenforma elintézetlen ügye volt a régi Prikknek az az érzése is, amelynek gyökerét azonban még nem kereste meg, hogy a csapszékbeli barátait csakis és kizárólag a szokott keretek között tudta elszívelni. Ott azonban néha – különösen téli napokon – még vonzódott is hozzájuk. De ha az utcán vagy véletlenül egyebütt találkozott velük, szívét a csüggesztő szomorúság fekete szárnya verdeste. Tett tüzetes megfigyeléseket is, hogy vajon azok miként vannak egymással szemben ezt az érzést illetőleg, de legfeljebb valami jobb napszámosmunka elvesztése vagy visszaszerzése felett érzett gyűlölet vagy piszkos megbocsátás nyomati volt képes felfedezni. A lelkük, a szívük azonban sohasem vonzotta vagy taszította egymást, mint ahogyan ő volt velük szemben.

Harmadik ilyen ügy volt Prikknek a különös, úrias, vagy amint ő nevezte: fennkölt beszéd iránt érzett rejtelmes, olthatatlan szerelme.

Amint előrelátható volt, csakugyan a régi Prikk engedett.

Mind ez idő alatt, amíg Prikk ezeket hánytorgatta magában, meleg derű reszketett a szívében. Jóakaratú mosollyal hallgatta a két Prikk belső, rejtett, hangtalan vetélkedését, mint az olyan ember, akit semmiféle megoldás sem érinthet fájdalmasan. Lesz, ami lesz, ő az úri megjelenésű Prikk marad, aki most józan, vidám, és akinek a zsebében ott a pénz, és aki lelki szemével állandóan hófehér lobogót lát lengedezni, ami egy pazar, szép, új világ bejárata felett lobog.

Amikor az eredményt meghallotta, mosolyogva gondolta:

– Így is jó! Sőt, így még jobb!

Mivel azonban mindezek alatt egyre csak loholt előre, már kint járt a legkülső városrészekben. Akkor sem vette volna észre magát, ha az elszabadult, csavargó természetű, hétköznapi gondolatai, amelyek szórakozottságát és mással való elfoglaltságát felhasználva, sorra megszökdöstek tőle – végül lihegve utol nem érik, és belé nem csimpaszkodnak rongyos kabátjának szárnyába.

– Mi lesz, gazda, mi lesz? Hová mégy?

Prikk meghökkent, megállt és körülnézett.

Bizonyos jelekből kétségtelenül meg tudta állapítani, hogy délutáni egy óra már elmúlt, és hogy most már a szokott kis kifőzésében nem kapna semmit. Máskor az ilyen felfedezésre vadul káromkodni kezdett, és különösen a Megváltó ügyeibe szeretett beavatkozni. Most azonban csak mosolygott, úgyis tudva, hogy ma vendéglőbe megy, ott pedig bizonnyal kap még, amit akar. Megfordult, és miközben fürgén araszolt visszafelé, az a gondolat foglalkoztatta, hogy ismét megtudott valamit. Hogy a pénz még a káromkodás ellen is jó.

Igaz ugyan – töprengett , hogy Krisztus urunk a szegények barátjának mondta magát, és mégis a gazdagokat hagyja békében, ami egyik legnagyobb boldogság a földön, viszont bennünket, szegény ördögöket ingerel, a mi szívünket tömi tele haragos méreggel, velünk szidatja magát, pedig a dühöngés olyan ember számára, aki nem tud vele mit kezdeni, egyike a legnagyobb csapásoknak, de ma ezen sincsen kedvem tűnődni … Hej, ha most pompás új ruha feszülne rajtam! … Igaz: most vehetnék, de akkor meg újra koldus lennék, és a szegénység, ha szép ruha mögé furakodhatik, bizonyára még jobban szemtelenkedik, és bőszíti a gazdáját. Ez különös csemege lehet számára … Itt hát csak valami különös szerencse vagy törhetetlen akarat segíthet, hogy legyen szép ruha, pénz is.

Amikor idáig ért töprengésében, a gondolatai megint visszafordultak az előbbi észrevételéhez, hogy a gazdagok nem káromkodnak annyit.

Mintha valami szép, sima, valami logikával keményre kirakott út tárult volna fel előtte, mit szeretett volna bejárni a gondolataival, amin szerette volna a lelkét megsétáltatni, de szegény, fáradt, iszákos lelke már a harmadik lépésnél fáradtan összecsuklott, mint a krajcáros bugyli. Csak zavaros körvonalakat volt képes megsejteni, és az út végén lakó, igazságként fénylő valamit is csak homályosan, ködszerűen látta.

Olyanformákat gondolt, hogy miután a gazdagok kevesebbet káromkodnak, nyilván jobb viszonyban vannak a mennyei hatalmakkal. Amiből az következik, hogy tehát az úri mivolt minden újabb rekvizituma megsegítik a közeledést eme hatalmak felé. A jó, szép, díszes ruha az úriasság kelléke, feltétlenül bizonyos tehát, hogy a közeledésnek nagy fontosságú eszköze. És mennyivel inkább szüksége van erre őneki, aki úgyis bizonyos kapcsolatban … bizonyos intimebb viszonyban …

Amikor idáig ért, újabb ötlettől megkapva, elégedetten mosolygott, és egy hirtelen fordulóval nekivágott a szegényháztéri templomnak.

A templom üres volt, a színes ablakokon át behulló napfényben porszemek táncoltak. Az oltár előtt a sekrestyés tökéletlenkedett, és mindenféle olyan dolgot művelt, amire abszolúte semmi szükség nem volt. A sekrestyések szeretnek ilyen dolgokat művelni, és közben a torkukat köszörülik, harákolnak a visszhangos templomban, mert ez súlyt és fontosságot kölcsönöz a hivataluknak.

Prikk lehajtotta a fejét, összetette a kezeit, és a következő fondor, egyoldalú megállapodást kötötte az Üdvözítővel:

– Jézusom, segíts meg engemet. Add meg, hogy legyen szép ruhám is, meg pénzem is. Nem kívánom, hogy csodát tégy a kedvemért. – Segíts magadon, az Isten is megsegít! – Tudom én ezt, és majd segítek magamon valahogy, még nem tudom, hogyan, csak te segíts, édes Jézus! Én pedig nem bolygatlak meg többé a keresztfádon mindenféle gonosz káromkodással, sőt pálinkát sem iszom, nem gazdagítom ellenségedet, a méregkeverőt, sőt inkább kívánom neki, hogy fulladjon meg! Ámen!

Diadalmas arccal lépett ki, a téren megállt, visszanézett a templomra, és boldog meggyőződéssel gondolta:

Prikk bement a templomba, ott valahogyan eltűnt, belefoszlott a levegőbe, és egy új ember jött ki helyette. Ez az új ember én vagyok! … Gyere, te új ember, menjünk ebédelni!