MICHAEL E. SAWYER

SIR
LEWIS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Michael E. Sawyer: Sir Lewis

Copyright © 2025 by Michael E. Sawyer

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc., New York, NY, USA. All rights reserved.

Cover design by Shreya Gupta

Cover photograph © Mamadi Doumbouya

Cover copyright © 2025 by Hachette Book Group, Inc.

Hungarian edition © Open Books, 2025

Hungarian translation © Bata István, 2025

Fordította Bata István

A szöveget szakmailag ellenőrizte Gether Dénes

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Kővári Bettina

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

A borítót az eredeti alapján készítette Hlatki Dorottya

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-564-9

A könyvet szüleimnek, Theresa és Ernest Sawyernek ajánlom; tőlük tanultam a sport szeretetét, és ők segítettek megérteni, hogy a hőst nem a győzelem és a vereség teszi.

Azoknak a srácoknak, akik a lehetetlenről álmodnak…

Lewis Hamilton

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS

1. A FIÚ ELINDUL

2. LASSÍTS, LEWIS, KINYÍROD ŐKET!

3. KOCKÁZTASS OKOSAN

4. A TECHNOLÓGIAI FEGYVERKEZÉSI VERSENY

5. „HELLÓ, VILÁG!”

6. AMIT A FORMA–1-RŐL TUDNI KELL

7. AZ APA MINDENT VISZ

8. AZ ELSŐ ÖRÖK EMLÉK MARAD

9. NEW YORKBAN IMÁDNAK A KRITIKUSOK

10. TÖBB PÉNZ, (VALÓSZÍNŰLEG) TÖBB PROBLÉMA

11. SZÉTHULLÓ VILÁG

12. HÁROM FUTAM

13. KIMONDANI, AMIRŐL SENKI SEM BESZÉL

14. MINDEN IDŐK LEGJOBBJA?

15. A HANYATLÁS ÉVEI

16. SEB, NICO ÉS LEWIS

17. BAJNOKI ÉVEK

18. A HETEDIK VILÁGBAJNOKI CÍM

19. ÉN NEM VAGYOK ÜZLETEMBER, ÉN MAGAM VAGYOK AZ ÜZLET, EMBER!

20. A 2021-ES SZEZON

21. FELEMELKEDÉS

22. …MÁSSZOR LENT

23. NEM BENNED VAN A HIBA, HANEM BENNEM…

24. STILL I RISE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPMELLÉKLET

BEVEZETÉS

MET-GÁLA

METROPOLITAN MŰVÉSZETI MÚZEUM

NEW YORK

2021. SZEPTEMBER 13.

Lewis Hamilton egyedi készítésű öltönyben jelent meg a Met-gálán, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy egy nappal korábban, egy szép őszi napon kis híján életét vesztette a legendás olaszországi versenypályán. Talán furcsa, hogy egy brit Forma–1-es autóversenyzőről szóló könyvet a divatvilág Oscar-díj-átadójának számító New York-i eseménnyel kezdek. Mint minden hasonló eseményen, a Met-gálán is felvonulnak a hírességek, a divatvilág elitje és közszereplők a világ minden tájáról, akik évről évre összegyűlnek, hogy pózoljanak a kamerák előtt, és megnézzék, ki melyik tervező ruháját vette fel. 2021-ben a koronavírus-járvány miatt – amely 2020-ban meghiúsította a Met-gálát – az eseményt a szokásos időpont, május első hétfője helyett szeptember 13-án rendezték meg. A 2021-es estély a megszokottnál értelemszerűen kisebb volumenű volt, és az egészségügyi óvintézkedések nem feltétlenül szolgáltak divatcélokat, azonban a show-nak folytatódnia kellett, és a világ alkalmazkodott.

Lewis Hamilton ott volt. Az, hogy előző nap még Olaszországban versenyzett, valószínűleg nem tette őt különlegessé azok között a vendégek között, akiknek nem kell alkalmazkodniuk a kereskedelmi repülőjáratok menetrendjéhez. Az, hogy vasárnap dolgoznia kellett, néhányuktól bizonyára megkülönböztette, de sok elhivatott ember gyakran hétvégén is dolgozik. Az viszont, hogy azon a bizonyos vasárnapon az volt a munkája, hogy egy óránként 360 kilométeres sebességre képes, nyitott kerekű versenyautót vezessen Monzában, egy olyan klub tagjává tette, amelyhez az egész világon mindössze húszan tartoznak. Ám a Metropolitan Művészeti Múzeumban összegyűlt vendégseregben Lewis Hamilton volt az egyetlen, aki az előző munkanapján kis híján végzetes munkahelyi balesetet szenvedett.

A 2021-es Forma–1-es Olasz Nagydíjat a monzai Autodromo Nazionalén rendezték meg. A Forma–1 rajongói között elég kiejteni a „Monza” szót, és máris mindenki a kedvenc versenyéről vagy a híresen gyors pályán elérhető hihetetlen sebességekről kezd beszélni. 2023-ban a monzai hosszú egyenes végén az egyik Forma–1-es autó 359,04 kilométeres óránkénti sebességet ért el, ami ennél az autótípusnál rekordnak számít. Hogy értsük, mekkora sebességről van szó, 355 kilométeres óránkénti sebességgel a Manhattan és Philadelphia közötti 153 kilométeres távolság megtétele mindössze huszonhat percet venne igénybe.

Hamilton egy olyan versenyszezon közepén volt, amely a sportág egészére jelentős hatással bírt. Lewis 2020-ban hetedszer lett világbajnok, és azt tervezte, hogy 2021 végére ő lesz az egyetlen pilóta, aki nyolc Forma–1-es világbajnoki címet tudhat magáénak. Legfőbb riválisa, Max Verstappen, a holland csodagyerek, a Red Bull Racing színeiben első világbajnoki címéért küzdött, és miután az előző héten megnyerte hazai futamát, hárompontos előnnyel érkezett Monzába. Több elrontott boxkiállást követően az ötvenhárom körös verseny nagyjából huszonkettedik körében Lewis és Max egymás mellett találták magukat a pályán. A két pilóta fej fej mellett száguldott a monzai pálya kettes kanyarja felé, amikor eldurvult a helyzet. Noha a kanyar bejáratánál egyértelműen Lewis volt előrébb, így ő használhatta az „ideális ívet” – azt a vonalat, amelyen a versenyzők a tapadás elvesztése nélkül a leggyorsabban bevehetik a kanyart –, Max nem volt hajlandó elemelni a gázról a lábát, és autója Hamilton Mercedesével összeütközve annak tetején landolt.

A nem sokkal korábban bevezetett, a pilóta fejének védelmét szolgáló „bukókeret” nélkül Hamilton feje könnyen leszakadhatott volna a testéről azon a napsütéses délutánon Bolognában. A két pilóta viszonyán Verstappennek az eset során tanúsított magatartása sem segített. Max a gázra lépett, amitől a kerék – centiméterekre Lewis fejétől – őrült pörgésbe kezdett. Miután a holland kiszállt az autóból, meg sem nézte, él-e egyáltalán Hamilton. Ehelyett azt lehetett hallani, ahogy beszól a rádión a csapatának: „Így jársz, ha nem hagysz elég helyet, ****!”{1} A jelzőt, amellyel Verstappen Hamiltont illette, örök feledésbe sípolták. Max nem először használt rasszista és igencsak cifra kifejezéseket, és e szokása felett a Nemzetközi Automobil Szövetség (Fédération Internationale de l’Automobile – FIA), a sportágat irányító testület korábban rendre szemet hunyt. A 2020-as szezon során, miután Mongólia kormánya éles hangú levélben ítélte el Verstappent, amiért a „mongol” szót sértő céllal használta, Jake Boxall-Legge, az Autosport.com munkatársa véleménycikket közölt Miért nincsenek következményei Verstappen sértő megnyilvánulásainak? címmel.{2} Boxall-Legge rögtön rátapintott a probléma lényegére: „Verstappen azért használhat nyilvánosan becsmérlő, a rasszizmus határát súroló nyelvezetet, mert egyáltalán nem kell attól tartania, hogy azok, akiknek ez a dolga lenne, szankcionálni fogják. Verstappen nem kér bocsánatot, és az egészet az érintettek meghallgatása nélkül inkább a szőnyeg alá söprik.”{3} Az FIA és a műsorszolgáltatók látványosan mindent megtettek, hogy ne derüljön ki, mit mondott pontosan Verstappen, gyaníthatóan azért, mert a holland pilóta durvábban káromkodott egy átlagos szitkozódásnál.

Ha azt mondjuk, hogy Lewis és Max nem voltak barátok, alábecsüljük a kettejük közötti ellenségeskedés mértékét. A negatív dinamikához Max köztudottan agresszív, egyesek szerint felelőtlen, a biztonságra és a szabályokra fittyet hányó vezetési stílusa is hozzájárult. Ennek eredményeként vezették be a „Verstappen-szabály” néven elhíresült előírást, amely megtiltotta a versenyzőknek a „féktávon történő irányváltoztatást”. Ez azt jelenti, hogy amikor az egyik pilóta egy másik előzési kísérletét próbálja kivédeni, az elöl haladó versenyző az előzési kísérlet megkezdését követően csak egyszer változtathat irányt, különösen a kanyarokban, ahol a fékezési ponton múlik, hogy az autó be tud-e fordulni a pálya elhagyása vagy akár baleset nélkül. Ha például egy autó közelít egy másikhoz, és a kanyarba érve jobbról próbálja azt megelőzni, a másik autó vezetője nem teheti meg, hogy először helyet ad a jobb oldalon, majd az utolsó pillanatban hirtelen „bezárja az ajtót”, amivel kitérő manőverre kényszeríti a másikat.{4} A Maxra nehezedő nyomás, hogy megnyerje első világbajnoki címét, illetve megfossza Hamiltont a nyolcadiktól, mérgező légkört teremtett.

Egyesek szerint a monzai incidenssel Verstappen a négy versennyel korábban, Silverstone-ban nagy sebesség mellett bekövetkezett ütközésért akart revansot venni. Annál az esetnél Lewis és Max összeütköztek, és a Red Bull pilótáját ötvenegy g erőhatás érte, amikor a falba csapódott. Hogy megértsük, ez olyan, mintha egy kilencven kilogramm testsúlyú ember négy és fél tonnásnak érezné magát. Maxot kórházba szállították, míg Lewis folytatni tudta a versenyt, amelyet végül meg is nyert. Lewis a győzelmet követően ünnepelt, amin Max, a csapat és a szurkolói is mélységesen felháborodtak. Az sem segített a helyzeten, hogy a versenybírók döntése szerint „inkább Lewis volt a felelős”{5} a balesetért.

Hamilton később felhívta a kórházat, hogy Max hogyléte felől érdeklődjön, de ez nem hatotta meg különösképpen a hollandot. A néhány héttel Silverstone után bekövetkező, és mindkét pilóta versenyének véget vető monzai ütközést túlnyomórészt Verstappen számlájára írták,{6} és a következő versenyen három rajthellyel hátrébb sorolták. Sosem tudjuk meg, hogy Maxnak valaha is eszébe jutott-e, hogy a monzai baleset után érdeklődjön Lewis hogyléte iránt, bár meglehet, hogy látta a Met-gála vörös szőnyegéről közvetített beszámolót, és megnyugodva vette tudomásul, hogy Hamiltont idejében kiengedték a kórházból, hogy odaérjen az eseményre, és a feje is sértetlenül ott volt, ahol lennie kellett.

Az Elle magazin beszámolója szerint Hamilton azért vett részt a gálán, hogy „felhívja az emberek figyelmét a fekete divattervezőkre”. A Lewis Hamilton több mint hatvanezer fonttal támogatta a fiatal fekete tervezők részvételét a Met-gálán című cikk három tervezőt, Theophiliót, Kenneth Nicholsont és Jason Rembertet említi név szerint. A gála előtti napon történtekre a szerző nem tér ki, helyette a Hamilton jelenléte és támogatása jelentette pozitív és befogadó üzenetre helyezi a hangsúlyt.{7}

A tervezők mellett, akiknek munkáját a figyelem középpontjába helyezte, Lewist mások is elkísérték, akiket az Elle „fekete újítóknak” nevezett. Köztük volt Zendaya stílustanácsadója, Law Roach, Alton Mason modell, az énekes-dalszerző Kehlani, valamint Miles Chamley-Watson vívó és Sha’Carri Richardson rövidtávfutó. A cikk több bekezdést szentelt a diverzitással kapcsolatos problémának az autósportban, valamint annak, hogyan szolgálja a Hamilton által életre hívott Mission 44 elnevezésű kezdeményezés a problémák megértését és megoldását. Hamilton aggályai a divatvilággal kapcsolatban is hasonlók, és láthatóan nem okozott neki problémát a két világ szétválasztása, amikor a szükség úgy kívánta, illetve azok összekapcsolása, amikor az tűnt hasznosnak.

*

Lewis Hamilton akkor lett a Forma–1 versenyzője, amikor a világot meghódította a kommunikáció digitális forradalma, amely bárkiből sztárt csinált, még ha csak a saját és a követőik fejében is. A valódi közszereplők számára a hírnév súlya jelentősen megnövekedett, és a sztárok nyilvános szereplése és magánszférája közötti határ – ha volt még ilyen egyáltalán – meghúzása és fenntartása egyre nehezebbé vált. A Forma–1 mindaddig gazdag és kezelhető méretű követőtáborral rendelkezett. A Monacói Hercegség lakói számára minden májusban néhány nap kellemetlenséget okozott a Forma–1 utazó cirkusza, amely az esemény végeztével tovább is állt. A lelkes szurkolók rajonghattak hőseikért, azonban a földrajzi távolság miatt nehezebben volt követhető, hogy a hírességek mit csinálnak, amikor a verseny véget ér, ha csinálnak bármit egyáltalán. Ez ma már nyilvánvalóan nem így van.

Minden nap minden pillanatát dokumentálják, és a hírek fénysebességgel terjednek el a világban. A világ az összes megnyilvánulást górcső alá veszi, legyen az spontán vagy megtervezett. A rossz hír villámgyorsan terjed, és jellemzően rátelepszik egy személy, egy szituáció, a kontextus vagy a revízió átfogó vizsgálatára. Ezt Lewis Hamilton is jól tudja. A Met-gálán való megjelenése jól mutatja, hogy a Forma–1 platformját végső cél helyett sokkal inkább kiindulópontként használja, hogy más, számára fontos ügyeket támogasson. A divat, a sokszínűség és az esélyegyenlőség kérdései foglalkoztatják, bármibe is fog.

A hiphop a kilencvenes években vált globális jelenséggé. Egyik fő motívuma a luxus és a feltűnő fogyasztás iránti vágy. Gyors autók, csillogó ékszerek, egzotikus helyszínek, szép emberek, vagyis pontosan az, amit a Forma–1 kicsiny és exkluzív világában is láthatunk. A Modern Fekete Celebritás ezzel egyidejű globális jelensége szintén üzemanyag volt a Forma–1 világméretű terjedése és robbanásszerűen megugró népszerűsége számára. Ha Lewis Hamilton nem lenne a Forma–1-ben, ki kellene találni.

*

Lewis megjelenése a Met-gálán jelzi, hogy pontosan tudatában van annak, mit jelent a személye a Forma–1 számára. Lewis a hiphop, amire nem lehetett előre számítani. Azt, amit létrehoz, hívhatjuk akár a fekete kozmopolitizmus modern változatának is. Nem kosárlabdázó, nem is amerikaifutball-játékos, mégis mindkét sport legnagyobb sztárjai látogatnak el a világ különböző versenypályáira, hogy drukkoljanak neki. Ugyanez áll a színészekre, modellekre, sztárséfekre, zenészekre, írókra és még sokakra. Mindenki, aki számít, Hamilton közelében akar lenni. Mindettől a Forma–1 egy óránként 360 kilométeres sebességgel száguldó őrületté válik, amit az hajt, hogy mindenkinek FOMO-ja van. A Lewis körül bezáruló körpálya új megvilágításba helyezi a Forma–1-et: a véleményformálók a sportág más pilótáira is felfigyelnek, melynek köszönhetően az szükségszerűen egyre ismertebb lesz. Egy versenyhétvégén nem mindenki fér oda Lewis garázsához.

A Forma–1 semmi máshoz nem fogható. Február és november között hetente-kéthetente megrendezésre kerül egy esemény, amely leginkább egy világbajnokság és az Oscar-gála keveréke, nyakon öntve egy jókora adag Párizsi Divathéttel. Az egész a versenyautókban ülő huszon-egynéhány pilóta körül forog, és a sportág történetének legnagyobbjairól nem lehet anélkül beszélni, hogy Hamilton neve ne legyen ott a lista elején. Ez a Londontól negyven kilométerre északra található Stevenage városából származó félvér srác világszerte inspiráció lett mindazok számára, akiknek az álmaiban a világ nem olyan, mint a valóságban. Sir Lewis Hamilton – akit 2021-ben lovaggá ütöttek – megmutatta a világnak, hogy a lehetségesnek csak a hozzáférés lehetősége szab határt. Ő és a családja szélesre tárta a Forma–1 aranyozott kapuit, és jobbá tette a sportágat.

Ez a könyv nyomon követi Sir Lewis felemelkedését a sportág csúcsára, és elmondja, hogyan és miért válhatott globális véleményformálóvá. Bemutatja a hullámhegyeket és -völgyeket, a győzelmeket, a küzdelmet és a történelmi jelentőségű törekvést, hogy karrierje végén nyolcadszor is megszerezze a világbajnoki címet. Az utazás során bemutatunk és megvizsgálunk minden intézményt, amelyhez Hamilton faj, etnikum, vallás, nem, szexuális beállítottság és társadalmi hovatartozás révén kapcsolódik. Hamilton sokat tesz mindezért, és közben teret nyit a sportolók és a rajongók új nemzedéke számára, hogy megláthassák magukat a sportban – vagy bármely más területen –, és elmondhassák, hogy számukra mi a fontos.

1. FEJEZET

A FIÚ ELINDUL

FORMA–1 TÖRÖK NAGYDÍJ

ISTANBUL PARK

TUZLA, TÖRÖKORSZÁG

2020. NOVEMBER 15.

Összességében 2020-ra a válság éveként emlékszünk. Azok számára, akik átélték, a világ három részre szakadt: ahogy a dolgok voltak a pandémia előtt, alatt és után. Bár a világ leállt, a Forma–1 világjáró száguldó cirkusza gurult tovább. A járvány miatt maradtak ugyan el versenyek, és voltak programváltozások, ám a tizenötödik futamra érkezve Lewis Hamilton nyolcvanöt ponttal vezetett mercedeses csapattársa, Valtteri Bottas előtt. Ő volt az egyetlen riválisa, aki megfoszthatta őt a világbajnoki címtől: a többieknek matematikai esélyük sem volt. A futamgyőzelem bebiztosította volna Hamilton 2020-as világbajnoki címét. Megszerezni a világbajnoki címet már önmagában is nehéz. Megszerezni a világbajnoki címet a tomboló pandémia idején egy olyan sportágban, amihez több száz embernek kell beutaznia öt kontinenst, hatványozottan nehéz. Ebben az évben Hamilton ráadásul a hetedik bajnoki címére hajtott, amellyel utolérte volna az örökranglistán Michael Schumachert, a csúcstartó egykori versenyzőt, erre pedig Hamilton eddig a legmerészebb álmában sem gondolt. A pilótát ugyanakkor inkább az foglalkoztatta, hogy ismertségét kihasználva kifejezze szolidaritását a rendőri brutalitás egyesült államokbeli áldozataival.

Hosszú út vezetett idáig, amelynek kezdetét legjobban talán az a videó jelzi, amely 2006-ban – egy évvel Forma–1-es karrierje kezdete előtt – készült Lewis Hamiltonról, a Forma–1 előszobájának számító Grand Prix–2, közismertebb nevén GP2-széria bajnoki címe megszerzésének küszöbén. Amikor a terjedelmes interjú során szóba került Michael Schumacher és az ő hét világbajnoki címe, Lewis ezt mondta: „Nem tudom, tudnék-e hét világbajnokságot nyerni, de engem már egy is boldoggá tenne.”{8} Karrierjének azon a pontján már tudta, hogy varázsszőnyegen ül, amelyet családja segítségével ő maga szőtt, de azt még ő sem tudta elképzelni, hogy ennek a törökországi napnak a végén az autóversenyzés meghatározó alakjával, Michael Schumacherrel osztozik majd a Forma–1 történetének legrangosabb posztján.

Nem sokkal a GP2-szezon lezárultát követően Hamilton a korábbi világbajnok Fernando Alonso csapattársa lett a McLaren csapatnál, amely évek óta segítette pályafutását. Lewis világbajnoki álma, amelyet az interjúban is említett, kis híján már az első évben összejött, amikor az ellentmondásokkal teli szezon során egyetlen pontra került a végső győzelemtől. Az ellentmondások leginkább abból fakadtak, hogy az újonc pilóta nem vesztegette az idejét, azonnal felvette a versenyt – és konfliktusba keveredett – a tapasztalt spanyol Fernando Alonsóval. Lewis pilótapárosban betöltött szerepe – legalábbis Alonso szerint – a spanyol segítése lett volna. Miután első futamán a második helyezett csapattárs mögött a harmadik helyen ünnepelhetett, mindenki számára világossá vált, hogy az újonc nem azért jött, hogy Alonso bábja legyen, vagy hogy feldobja a show-t: valami különleges történt.

A következő évben – 2008-ban –, második szezonjában Hamilton egyetlen ponttal nyerte meg a világbajnokságot, majd egy hatéves szünetet követően 2014-ben, 2015-ben, 2017-ben, 2018‑ban, 2019-ben és 2020-ban újra és újra nyerni tudott, és így Törökországban sikerült beállítania Michael Schumacher rekordját. A verseny során Lewis előnyre tett szert, és versenymérnöke, Peter Bonnington, aki nem meglepően a Bono becenévre hallgat, és akinek a feladatai közé tartozott, hogy stratégiai és technikai információkat szolgáltasson a pilóta számára, elsőként gratulált, amikor Lewis – fél perccel megelőzve a második helyezett autót – áthaladt a célvonalon: „Ez az, Lewis! – szólt a rádióba. – Így kell ezt csinálni, ember! Ilyen egy hétszeres világbajnok!”

Lewis válaszolt. Illetve megpróbált válaszolni. Először egy zsigerből jövő, elnyújtott győzelmi kiáltással, amelyben kín és megkönnyebbülés, sírás és féktelen öröm keveredett. Elragadtatása, mámoros nevetése végül könnyes szavakban is alakot öltött: „Nagyon köszönöm, fiúk! Hűha! Ezt azoknak a srácoknak küldöm, akik a lehetetlenről álmodnak! Ti is meg tudjátok csinálni! Hiszek bennetek, srácok! Mindenkinek köszönöm a támogatást.” Ez a Stevenage-ből, a Londontól negyven kilométerre északra található városból származó fiatalember, egy grenadai származású fekete apa és egy fehér angol anya fekete brit fia megálmodta magának a lehetetlent, majd túlszárnyalta saját legmerészebb álmait is.

Több mint egy évvel hetedik világbajnoki címének megszerzése után Lewis Hamiltont lovaggá ütötte az akkor még herceg Károly, és most ott volt Michael Schumacher mellett, akit a 2006-os interjúban úgy csodált, mint a sportág történetének vitathatatlanul az egyik legnagyobb alakját – legalábbis ami a világbajnoki címeket illeti. Törökország után, ahogy azt látni fogjuk, nem akart mást, mint amit a GP2-interjúban is megfogalmazott. A hetedik után ismét „egy is boldoggá tette volna”: a nyolcadik, amellyel túlszárnyalhatja Schumachert. Kanyargós út vezetett eddig a sikerig – nemcsak ez a futam, ez a szezon vagy ez a világbajnokság, hanem egy egész élet, amelyben a Forma–1-es világbajnoki cím aligha szerepelt a lehetséges opciók között. Lewis és családja úgy tört be a Forma–1 világába, hogy ahhoz sem az anyagi forrásaik, sem a sportágban való jártasságuk nem volt meg, és mindeközben azzal a nyomással is meg kellett küzdeniük, ami az addig kizárólag nem fekete versenyzők űzte sportág világában az első színes bőrű családként nehezedett rájuk.

*

Ez a történet Lewis Hamilton története. Álmokról szól. Elérhetetlen álmokról. Álmodni persze lehet; jól tudjuk, hogy mindenki arról álmodik, amiről csak akar. Azonban amikor Hamilton azt mondja, hogy „megálmodni a lehetetlent”, azt úgy érti, hogy még az önmagunk számára elképzelt horizonton vagy határon is át kell törni. Amikor az álmok valóra válásának pillanatában azt mondja, hogy erről álmodni se mert, akkor azt nála bizony szó szerint kell érteni. „Ti is meg tudjátok csinálni. Hiszek bennetek, srácok.” Ezután jellemző Lewis Hamilton-stílusban azonnal sorolni kezdi, ki mindenkinek köszöni, hogy pótolhatatlan társai voltak a siker felé vezető úton. Akármennyire is Lewis története ez, a Hamilton-csodának az is része, hogy mi is a magunkénak érezhetjük. Lewis olyan ember, aki törődik másokkal, különösen azokkal, akikről mindenki megfeledkezett, és akik egyre kevésbé képesek hinni önmagukban. Mindeközben a marketingesek megőrülnek érte. Arcával autót, ruhát, ételt, italt, bőröndöt, órát, lényegében bármit el lehet adni, ám ami ennél is fontosabb: ő el tudja érni, hogy higgyünk a lehetetlenben. Ugyanakkor az általa sugárzott felemelően pozitív üzenet ellenére is vannak, akik azt szeretnék, ha csúfos kudarcot vallana, és eltűnne a süllyesztőben.

Lewis Hamiltont, az autóversenyzőt és kulturális ikont egy kollektíva hozta létre. Szüleit és Ron Dennis McLaren-főnököt – aki intézményi kockázatot vállalt a tinédzserért – nem lehet figyelmen kívül hagyni, ha meg akarjuk érteni azt a nemzetközi jelenséget, amely ennek az álomnak a „lehetetlennek” gondolt fejezetéből kilépett a világ elé.

A Lewis-brand hozzáférést biztosít az álmok megvalósításához. Lewis a pénzével, a szavaival és minden egyébbel, amire csak szükség lehet, kész demonstrálni, hogy őszintén hisz azokban, akiknek vannak álmaik. Úgy vélem, hogy Hamiltonnak minden, a sokszínűség, az egyenlő esélyek és a befogadás érdekében tett erőfeszítése abból fakad, hogy tudja: könnyedén alakulhatott volna úgy is, hogy napi nyolc órában dolgozik valahol – nem mintha azzal bármi baj lenne –, és hétvégenként azokat a versenyeket nézi, amelyeket neki kellene megnyernie. Lewis a sokszínűség és az esélyegyenlőség elkötelezett harcosa az autósport minden területén, a Forma–1-es versenyautó ülésétől a közvetítőfülkéig, a garázstól a menedzsmenten át a szélcsatornáig mindenhol. Hamilton példája megmutatja, hogy egyetlen részvételről álmodó gyermek sem maradhat ki, ha megvan benne a tehetség, illetve az elkötelezettség, és csupán a lehetőség hiányzik.

Lewis Hamilton egyszer s mindenkorra megváltoztatta a Forma–1 arcát a szó szoros és képletes értelmében egyaránt. Azelőtt a GP2-ben versenyző Lewis álmodozhatott arról, lesz-e belőle valaha legalább egyszer a Forma–1 világbajnoka, ám el kellett gondolkodnia azon, lehet-e ő a sportág első fekete versenyzője, azé a sportágé, amely vitathatatlanul a világ legfehérebb és legelitebb sportja: egyáltalán nem az a hely, ahol egy Londontól északra fekvő városból származó színes bőrű fiatalember olyan példaképeket találhat, akik úgy néznek ki, mint ő.

Egyesek Hamilton sikerének szimbolikus jelentőségét hajlamosak – vagy kénytelenek – csupán a társadalmi, ha úgy tetszik, osztálykülönbségeknek tulajdonítani, mert a faji kérdés túl érzékeny téma ahhoz, hogy hosszabb ideig napirenden tartsuk. Ez bizonyos értelemben jó lenne, de nem ilyen világban élünk. Az olimpiákon és a világbajnokságokon is mindenki a saját honfitársainak szurkol, tagadhatatlan, hogy az identitás vezérel mindannyiunkat: olykor pozitívan, de sajnos gyakran fájóan ártalmas módon. Lewis tudatában van a bőrszínét kísérő pozitív és negatív figyelemnek, és mindig elkötelezetten törekszik kimutatni, hogy büszke az identitására. Könyvemben ezt azzal igyekszem meghálálni, hogy őszintén beszélek róla.

*

Lewis gyakran elmondja, hogy sosem érezte, hogy sikerült volna beilleszkednie. Nemrégiben a Vanity Fairnek így nyilatkozott: „Nem éreztem, hogy szívesen látnak.” Valamint: „Nem éreztem, hogy elfogadnak.”{9} Történetét nem mondhatjuk el anélkül, hogy ne próbálnánk megérteni, mit jelent ez számára és a társadalmunk számára.

A sport általában – és különösen az olimpiai játékok – azzal teremtik meg a szurkolói hűséget, hogy az összetartozás jó érzését keltik a nézőkben, azt az érzést, hogy ők is a játék részesei. Az olimpiai közvetítések mindennap az éremtáblázat ismertetésével kezdődnek el és érnek véget. Ennek az a célja, hogy felszítsa egy adott város, régió vagy ország lakóinak vágyát, hogy összemérjék önmagukat riválisaikkal vagy a világgal, attól függően, hogy teljesítettek. Alapesetben egy sportesemény, mint például Olaszországban a sienai palio, ahol tíz lovas a város tizenhét kerületéből tíznek a képviseletében a lovat szőrén megülve a város főterén egy lényegében szabályok nélküli versenyben küzd meg egymással saját városrésze dicsőségéért. Hasonló a helyzet, ha valaki Michiganben, Detroit városában nőtt fel. Hiába volt a detroiti Lions amerikaifutball-csapat egészen a közelmúltig örök vesztes az amerikai bajnokságban, a szurkolók lelkesen támogatják őket, mert azonosulnak a várossal és a csapatával. Az efféle kötődések a nyugati kultúra – nem csak a sportkultúra – alapvető részét alkotják az állami szinttől egészen a lakótelepig. Az ESPN sportcsatornán folyamatosan futnak a képernyő alján az előző napi eredmények, és a szurkolókat a nagy rivalizálások érdeklik, amelyek közül sok a városok között zajlik. A Lakers-rajongók ki nem állhatják a Boston Celtics szurkolóit, míg Philadelphia különösen ellenséges Dallasszal szemben. Chicagóban a város déli részén lakók nem mennek északra a Wrigley Field stadionba, hogy a Cubsnak szurkoljanak, mert az a White Sox elárulása lenne.

A sport hősei ezekben a közösségekben kivételes jelentőségnek örvendenek. A rögbi-, a tenisz- vagy a baseballpálya hősei a környék, az egyetem, a város, az állam, sőt akár az egész ország képviselői és példaképei lesznek. A sportoló az összetartozás jelképévé és ideális esetben a környék, a város, az állam és végső soron az egész ország „példakép” polgárává válik.

Klasszikus példa erre Babe Ruth, aki Baltimore-ban született, majd pályafutása elején a Boston Red Soxtól a New York Yankeeshez került. Ruth végül New York jelképévé vált, és ezzel együtt mindazzá, amit a Nagy Alma jelentett az amerikai kultúra számára a huszadik század elején és azt követően. Különleges személyiségének és kimagasló statisztikáinak köszönhetően ő lett az amerikai kultúrában az ideális baseballjátékos, az akkori Amerika legkedveltebb időtöltésének példaképe. Sportolókból hősöket faragni szép és jó, egészen addig, amíg olyasvalaki válik etalonná, aki nem illik bele a képbe: egy kívülálló, aki hőssé válik, válságba taszíthatja mindazt, amit az emberek egy sportágról, egy csapatról, egy nemzetről vagy akár a fajokról gondolnak. Jackie Robinson, a baseball másik legendája kiváló példája az ilyen kívülállónak.

*

A Forma–1 jelenlegi formájában nemzetközi sport: egyetlen kontinens – Afrika – kivételével valamennyi földrészen rendeznek futamot. A sportág versenynaptára olyan, mint egy luxusutazó bakancslistája. Egy átlagos szezon során a pilóták megküzdenek egymással Bahreinben, Szaúd-Arábiában, Ausztráliában, Japánban, Kínában, Olaszországban, Kanadában, az Egyesült Államokban, Monacóban, Spanyolországban, Ausztriában, Nagy-Britanniában, Magyarországon, Belgiumban, Hollandiában, Azerbajdzsánban, Szingapúrban, Mexikóban, Brazíliában, Katarban és az Egyesült Arab Emírségekben. Mint mondtuk, az afrikai futam hiányzik a felsorolásból, és Hamilton megfogadta, hogy orvosolni fogja ezt a problémát.{10} Azt azonban világosan látni kell, hogy a Forma–1 nem az a sportág, ahol megszokott a munkásosztály vagy – Hamiltonról szólva – a fekete emberek képviselőinek megjelenése, nemhogy versenyzőként, de még nézőként sem.

Afrika mint Forma–1-es helyszín az apartheid összeomlásával, 1993-ban tűnt el a kontinensről. Ez azt jelenti, hogy a száguldó cirkusz jelenléte Dél-Afrikában 1967 és 1993 között nem kis részben a sokszínűség hiányát jelezte a faji szegregációra épülő államban. A sportesemény akkor tűnt el, amikor az apartheid rendszerét lebontották. Lewisnál a diverzitás a sportban és azon kívül is folyamatosan napirenden van, legyen szó társadalomról vagy a világban való jelenlét más formáiról.

Más sportágaktól eltérően a Forma–1-ben sem formális szabály, sem hagyomány nem tiltotta soha a fekete versenyzők részvételét. (Az amerikai első osztályú baseball-liga például hivatalosan szegregált volt egészen 1947 tavaszáig, amikor Jackie Robinson csatlakozott a Brooklyn Dodgers csapatához.) Ilyen szabályokra azonban nem is volt szükség. A Forma–1 struktúrája, mindenekelőtt a belépőnek számító gokartbajnokságon való részvétel magas költségei már az előtt elejét vették a fekete versenyzők részvételének, mielőtt arra egyáltalán sor kerülhetett volna. Más pilótákkal szemben Hamilton mögött nem volt családi vagyon: munkásvárosban, Stevenage-ben nevelkedett Angliában, Hertfordshire megyében.

Képzeljük el egy pillanatra, hogy egy amerikai középiskolás számára egyetlen szezon a korosztályos amerikaifutball-bajnokságon tizenegyezer dolláros, mintegy négymillió forintos költséggel jár. Ha ez így lenne, lényegében nem lennének fekete játékosok az egyetemi bajnokságokon, az NFL-ről nem is beszélve. Anthony Hamiltonnak, Lewis grenadai származású édesapjának ennyi pénze nem volt, és a világot megváltoztató sportolók fekete szüleinek legszebb hagyománya szerint a legvalószínűtlenebb helyeken próbálkozott megvalósítani a lehetetlen rá eső részét. A hét világbajnoki cím birtokában, és mindannak ismeretében, amit Lewis Hamilton ma képvisel, minden, amit az apa tett, tökéletesen érthetőnek és logikusnak tűnik, ám akkoriban biztosan sokan gondolták azt, hogy Anthony Hamiltonnak elment a józan esze.

A történet, ahogy Lewis apja támogatta fia ambícióit, a sport és a szórakoztatás világából származó más, hasonlóan valószínűtlen sztorikkal összehasonlítva válik igazán méltányolhatóvá. Joe Jackson minden bizonnyal meg volt győződve róla, hogy azokból a gyerekekből, akiket már-már a bántalmazásig egzecíroztatott indianai garázsában, Garyben, a korszak vitathatatlanul legnagyobb hatású együttese válik, nem is beszélve fiáról, Michaelről, akit a Michigan-tó partjától a Jangce folyóig a keresztnevéről ismer majd a világ.

Ugyanez elmondható a kaliforniai látnok Richard Williamsről, aki Comptonban élt, és az égvilágon semmit nem tudott a teniszről azon kívül, hogy sok pénzt lehet vele keresni. Lányai, Venus és Serena összesen hatvan (egyéni és páros) Grand Slam-trófeát nyertek, amivel ugyancsak szilárdan alátámasztották apjuk viszonylag tájékozatlan álláspontját, és ma nem lehet teniszről beszélni a két nővér említése nélkül.

Egy másik jövőbe látó apa, a katona Earl Woods, aki fiát Eldricknek nevezte el, majd amikor az elvégezte a főiskolát, kollégája, a dél-vietnámi ezredes, Vuong Dang Phong után, akivel Woods együtt harcolt a délkelet-ázsiai dzsungelben, a „Tiger” becenevet adta neki. A családi hagyományt követve Earl olyan mentális és fizikai nyomásnak tette ki a fiát, hogy amikor Tiger a 2005-ös Mastersen a tizenhatodik lyuknál benyeste a labdát, az olyan volt, mint régen, amikor apjával ütögettek egy temetőben.

A torna nem kevésbé költséges sportág, amely szintén nem a diverzitásról híres. Hatéves korában az idősebb Biles nővér nagyszülei és nevelőszülei nem vették félvállról a napközis testnevelő tanár megjegyzését, amely szerint a gyermek kivételes tornászadottságokkal bír,{11} és azonnal beíratták Simone-t egy tanfolyamra. A tény, hogy Biles (egyelőre) negyvenegy világ- és olimpiai bajnoki címet szerzett, arra enged következtetni, hogy az a napközis tornatanár a sportág történetének legfontosabb megjegyzését tette.

Michaelt (Jacksont, nem Jordant) most hagyjuk, no nem azért, mert nem fontos, hanem mert a zene az a terület, különösen a modern világban, amely elfogadja – ha nem is mindig egyenlő mértékben – a fekete emberek hozzájárulását. A teniszről, a golfról, a tornáról vagy a Forma–1-ről ez kevésbé mondható el, ezek olyan sportágak, amelyekkel kapcsolatban az „exkluzív” és a „drága” jelzők magától értetődőek, már-már redundanciának számítanak. Így aztán a Williams, a Woods, a Biles és a Hamilton család esetében a Garyből a Motownba vezető út mérhetetlenül hosszabb volt, mint a Comptonból a Wimbledonba vezető.

Ami a sikeres autóversenyzést illeti a Forma–1-ben, Anthony Hamilton gyakorlatilag nem állíthatott példaképet fia vagy önmaga elé. A szintén Garyből származó Dianne Durham például 1983-ban országos tornászbajnok lett, majd sérülés miatt kihagyta a Los Angeles-i olimpiát. 1992-ben Barcelonában Dominique Dawes olimpiai bronzérmet szerzett, amelyet négy évvel később – egy évvel Simone Biles születése előtt – egy aranyéremmel egészített ki, majd újabb négy évvel később Sydney-ben újabb bronzot nyert. Simone-nak volt kit követnie. Anthony és Lewis kénytelen volt a maga útját járni.

A golfozó Charlie Sifford 1922-ben született. 1959-ben ott volt a US Openen, majd harminckilenc évesen, miután hatszor megnyerte a National Negro Opent, a PGA Tour tagja lett. Egy évvel a halála előtt pályája megkoronázásaként – amelynek során az énekes Billy Eckstine és a nehézsúlyú bokszoló Joe Louis támogatták anyagilag – Barack Obama elnöktől megkapta az Elnöki Szabadság-érdemrendet, így az lett ő a golf, ami Jackie Robinson volt a baseball számára.

Tiger Woods négyéves lehetett, amikor 1979-ben Calvin Peete a Milwaukee Openen tucatnyi PGA Tour-győzelme közül megszerezte az elsőt. Így amikor Tiger, a golfozó csodagyerek 1997‑ben Augustában megszerezte első címét, Fuzzy Zoeller és a világ többi sztárjátékosa ugyancsak meghökkent, pedig számíthattak rá, hogy erre előbb vagy utóbb sor kerül. Voltak persze fekete golfozók, ám közülük egyik sem tűnt „számottevőnek” az augustai verseny de facto apartheidjét támogatók számára. Zoeller, aki nem kvalifikált az Augusta Openre, és a lelátóról figyelte Woods játékát, kimondta, amit így vagy úgy, de rajta kívül még sokan gondoltak.

Jól játszik, lenyűgözően. Jók a drive-jai, jók a puttjai. Mindent megtesz a győzelemért. Amikor gratuláltok neki, és vállon veregetitek, mondjátok meg neki, hogy jövőre ne sült csirke legyen vacsorára, oké? Se kelkáposzta, se semmi, amit ezek esznek.{12}

Zoeller rászolgált arra, hogy elfelejtsük, de ugyanakkor emlékeznünk is kell rá. Minden sportágnak van története. Csak úgy érthetjük meg, hogyan találja meg a helyét egy sportoló az adott sportágban, ha megismerjük az őt körülvevő kontextust, a szabályokat, az ellenfeleket, a nehézség különböző formáit. A kulturális környezetből, amelyhez Lewis csatlakozott, amikor a Forma–1-es autó volánja mögé ült, Tiger téridő-kontinuuma köszönt vissza.

Nem a sajátos humorú „tréfamester”, Fuzzy Zoeller – aki három évvel az iskolai szegregációt alkotmányellenesnek minősítő 1954-es Brown v. Board of Education amerikai legfelsőbb bírósági döntés előtt született – volt az egyetlen, aki elsütötte a rántott csirkés „poént”. Amikor az 1980-as születésű spanyol golfozót, Sergio Garcíát megkérdezték, meghívná-e vacsorára riválisát, Tiger Woodsot, arról biztosította a sajtó képviselőit, hogy amennyiben erre sor kerülne, „rántott csirkét szolgálnánk fel”. Az efféle „viccek” jól mutatják azt a kellemetlen zavart, amelyet Tiger, Simone, Venus, Serena és mások keltettek ezekben az enklávékban, amelyek láthatóan biztonságban tudták magukat a feketék ételeitől.{13} A rántott csirke egzotikumának emlegetése nem csak a golfozókra jellemző. Jól látszik ebből a példából, hogy sok fekete sportolónak kell megküzdenie a kívülállóságukat közvetítő üzenetekkel: csak hozzák a „fekete szarságaikat”, és mindent elrontanak.

A fekete golfozókkal szemben mutatott nyilvánvaló előítélet – pedig fekete golfjátékosok a huszadik század legnagyobb részében már jelen voltak a sportban – jól mutatja, mennyire megviselhette az embereket Hamiltonék megjelenése. A Forma–1-nek nem volt száz éve, hogy még mindig féljen a rántott csirkétől és a kelkáposztától, vagy bármitől, amit az afroamerikaiak esznek. Lewis megjelenése olyan volt, mintha Charlie Sifford a US Opent, és nem a National Negro Opent nyerte volna meg hatszor.

A Forma–1-be érkezéséről Lewis ezt mondta: „Nem éreztem, hogy szívesen látnak. Nem éreztem, hogy elfogadnak… Ezt nem így kell. Tetoválások?”{14} Egy Forma–1-es pilóta karakterébe nem igazán illenek bele a tetoválások, de úgy tűnik, Hamilton kihagyta a „Hogyan törődjünk az emberek véleményével?” kurzust. Őt nem érdekli, mit gondolnak mások arról, hogyan dekorálja ki magát. Ha jobban meg akarjuk érteni, hogyan gondolkodik Lewis, vizsgáljuk meg a bal vállán lévő tetoválást, amely egy apát ábrázol, amint a levegőbe dobja a fiát egy 11:10-et mutató óra előtt.

A GQ férfimagazinnak adott 2018-as interjújában Lewis kendőzetlen őszinteséggel mutatja be a testét borító műalkotásokat (megértem az okait), és elmondja, hogy a tetováltatás alapos tervezést igényel, és az a célja, hogy „megmutassuk a történetünket, azt, honnan jövünk, és kik vagyunk”. Nyilvánvaló, hogy a szülei nélkül senki sem vinné semmire, ugyanakkor Lewis és az apja, Anthony viszonya elég összetett, amelynek okait a későbbi fejezetekben részletesen kifejtjük. Az órás tetoválásról ezt mondja Lewis: „Apám tiszteletére készült. Nélküle ma nem azt csinálnám, amit csinálok. […] négyéves koromtól kezdve emelt fel, és dobott a levegőbe, ahogy azt a gyerekekkel szokás. Ezek voltak a legkülönlegesebb pillanatok, amiket apámmal átéltem. Ő egy nagyon komoly ember. Kemény, de azokban a pillanatokban nem volt nála boldogabb. Nem volt munka. Nem volt szükség fegyelemre. Nem volt más, csak szeretet.”{15}

Lewis nem sok kérdést hagy megválaszolatlanul azzal kapcsolatban, mennyire komplikált volt a gyermek viszonya az apjával, aki valami olyasmit akart csinálni, amit igazából egyikük sem értett, és ez a viszony gyorsan üzleti kapcsolattá vált. Az erőfeszítésnek és az áldozathozatalnak van értelme, ha meghozza a gyümölcsét, és nem árt némi időt szánni arra, hogy bemutassuk, mi hozta egyáltalán Nagy-Britanniába Anthony Hamiltont, története ugyanis sokat elmond arról a törekvéséről, hogy fiát bejuttassa a Forma–1-be.

{1} Verstappen furious at Hamilton: „This is what you get without giving space” (Verstappen kiakadt Hamiltonra: Ezt kapod, ha nem adsz teret). GPblog.com, 2021. szeptember 12., https://www.gpblog.com/en/news/93904/verstappen-furious-at-hamilton-this-is-what-you-get-without-giving-space.html.

{2} Jake Boxhall-Legge: Why Do Verstappen’s Offensive Comments Get a Free Pass? Autosport.com, 2020. október 27., https://www.autosport.com/f1/news/why-do-verstappens-offensive-comments-get-a-free-pass- 4977790/4977790/.

{3} Boxhall-Legge: Why Do Verstappen’s Offensive Comments Get a Free Pass?

{4} Henry Valantine: The Three Rules Introduced by the FIA Because of Max Verstappen (Három szabály, amelyet az FIA Max Verstappen miatt vezetett be). PlanetF1.com, 2024. július 3., https://www.planetf1.com/news/max-verstappen-fia-rule-introductions.

{5} Jonathan Noble: FIA Explains Hamilton Blame for Verstappen F1 Collision (Az FIA magyarázata, miért Hamiltont tették felelőssé Verstappen ütközéséért). Motorsport.com, 2021. július 19., https://us.motorsport.com/f1/news/fia-explains-hamilton-blame-for-verstappen-collision/6633217/.

{6} Laurence Edmondson: Why the Stewards Blamed Max Verstappen over Lewis Hamilton (Miért Max Verstappent tették felelőssé a versenybírók Lewis Hamilton helyett). ESPN.com, 2021. szeptember 13., https://www.espn.com/f1/story/_/id/32203367/why-stewards-blamed-max-verstappen-lewis-hamilton.

{7} Katie O’Malley: Lewis Hamilton Paid Over £60,000 for Young Black Designers to Attend the Met Gala. Elle, 2021. szeptember 15., https://www.elle.com/uk/fashion/a37603807/lewis-hamilton-paid-black-designers-attend-met-gala/.

{8} Lewis Hamilton-interjú 2006-ból: Young Driver on His F1 Hopes and Dreams (A fiatal pilóta F1-es reményeiről és álmairól beszél). Formula 1, YouTube, 2020. november 17., https://www.youtube.com/watch?v=T3TAySZNq_g.

{9} Chris Heath: Lewis Hamilton: The F1 Superstar on Racism, His Future, and the Shocker That Cost Him a Championship (Az F1-szupersztár a rasszizmusról és a sokkról, amely a világbajnoki címébe került). Vanity Fair, 2022. augusztus 8., https://www.vanityfair.com/style/2022/08/cover-story-lewis-hamilton-never-quits?srsltid=AfmBOooKoNeJXZHR78yrgkxM5BtVv8hfXehrOvEX8rIeRLNpjVzn2Wd7.

{10} Lewis Hamilton Says Africa Needs a Forma 1 Race (Lewis Hamilton szerint Afrikának Forma–1-es futamra van szüksége). Pan African Lifestyle, YouTube, 2023. november 21., https://youtu.be/M9WmEH8oRug?si=6FAZJZggoqQE7_zZ.

{11} This Is Simone: Read the Story of Simone Biles (Ő Simone: Olvasd el Simone Biles történetét). TIME for Kids and American Girl, 2020. augusztus 16., https://www.timeforkids.com/g56/this-is-simone-biles/.

{12} Golfer Says Comments About Woods „Misconstrued” (A golfozó szerint „félreértik” a Woodsszal kapcsolatos megjegyzéseket). CNN.com, 1997. április 21.

{13} A „rántott csirke” az Egyesült Államokban elterjedt rasszista retorikai eszköz. Mivel a rántott csirke hagyományosan a rabszolgák étele volt (a csirke volt az egyetlen állat, amit ők maguk is nevelhettek), ezért erősen kötődik az afroamerikaiakról kialakult sztereotípiákhoz. (A szerk.)

{14} Heath: Lewis Hamilton: The F1 Superstar on Racism.

{15} Lewis Hamilton Breaks Down His Tattoos (Lewis Hamilton a tetoválásairól mesél). GQ, YouTube, 2018. május 17., https://www.youtube.com/watch?v=--5-4WPEs6Y.