1.

A férfi közelebb hajolt, amitől a lány szíve majdnem kiugrott a helyéről.

– Beszélhetnénk később? – kérdezte. – Négyszemközt?

Megszólaltak a vészcsengők a fejében.

– Nem hiszem, hogy ma lesz rá időm. Én vagyok a tanú. Sok a dolgom.

A férfi a szemébe nézett.

– De nagyon fontos lenne.

Everley a homlokát ráncolta.

– Annyira nem lehet fontos. Évek óta nem láttalak.

Dylan nehézkesen kifújta a levegőt, gyönyörű ajkai szétnyíltak.

– Ez igenis nagyon fontos, Evie. Meg kell oldanunk egy problémát.

Evie. Csak Dylan hívta így. Érezte, hogy elpirul.

– Milyen problémáról van szó?

A férfi közelebb hajolt, lehelete csiklandozta a lány fülét. A hangja mély és lágy volt, szinte beleborzongott. De a szavaiba még inkább. Mert mindenre számított, csak arra nem, hogy a férfi édes hangja épp ezekkel simogatja bőrét.

– Egy nagyon komoly problémáról. Még mindig házasok vagyunk.

A menyasszony gyönyörű volt, a vőlegény elképesztően jóképű, és a fogadó dekorációja tökéletesen illett a téli esküvőhöz. Everley körbenézett a nagy bálteremben, mire mosoly húzódott az ajkára.

Tökéletes nap volt, amit az unokatestvére, Holly meg is érdemelt. A vőlegényével Winterville álompárjává váltak, miután tavaly egymásba szerettek. Először persze harcban álltak egymással, mert mindketten másként képzelték a város jövőjét, de aztán békét kötöttek, hogy együtt valósítsák meg az álmaikat.

A sarokban néhány idősebb városlakó gyűlt össze. Everley nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon a ruháik láttán. Néhányuk még a hatvanas években vásárolta a szmokingját, amit aztán csak minden szökőévben egyszer vett fel, amikor esküvőre voltak hivatalosak.

A húga, Alaska, egy pohár pezsgőt csúsztatott elé. Ugyanolyan vörös bársonyruhát viselt, mint Everley, hajukat fehér rózsák díszítették. Ugyanez a színvilág köszönt vissza az asztalokon is – az asztal közepén elhelyezett vázákban vörös rózsaszirmok úsztak, a körülöttük elhelyezett gyertyák fénye visszatükröződött az üvegen. Maga a terem is ízlésesen, piros és zöld koszorúkkal volt feldíszítve, amiket az unokatestvérük, North készített a Karácsonyfa Farmon. Bár még csak november volt, a látványtól Everley-nek máris karácsonyi hangulata támadt.

– Ki vele, mit keres itt Dylan? – kérdezte Alaska, és az asztal fölött közelebb hajolt, hogy ne nyomja el teljesen a hangját a zenekar. – Mit mondott neked sorban állás közben?

Everley nagyot kortyolt a pezsgőből. A buborék az orrába szállt, és azt hitte, menten megfullad. Kétrét görnyedt, ahogy a méregdrága pezsgőt a terítőre prüszkölte, amin a húga jól szórakozott.

– Ennyire vacak? – kérdezte Alaska.

Akarata ellenére Everley a terem túloldalára nézett, ahol a volt férje ült. Sötétkék öltönyt viselt, ami tökéletesen kiemelte napbarnított bőrét. A haját hátrasimította, arcát a gyertyafény lágy aranyszínre festette. Hosszú, izmos lábait kinyújtva ült az asztalnál.

És éppen ránézett, és vigyorgott.

A francba, még szép, hogy Dylan végignézte a fuldoklását. Jellemző. Nyolc éve nem látta az exférjét, és máris hülyét csinált magából előtte.

Azért arról az apróságról ne feledkezz meg, hogy nem is az exférjed.

Everley pislogott, ahogy ezt végiggondolta. Aztán ivott még egy korty pezsgőt, és azon imádkozott, nehogy megint cigányútra menjen az ital.

– Minden rendben? – kérdezte Alaska elkerekedett szemmel.

– Persze – felelte Everley, és letette a poharát. – Azt leszámítva, hogy még mindig házasok vagyunk.

Alaska szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Hogy mi van? – kérdezte, és értetlenül nézett, mert a kijelentést hallva szóhoz sem jutott.

– Ezért van itt Dylan. Gyakorlatilag még mindig házasok vagyunk. Ezt súgta a fülembe a szertartás után. Beszélni akar velem.

Ő azonban egyáltalán nem akart beszélni vele. Nem állt készen rá. Dylan Shaw márpedig olyan férfi, akire igenis fel kell készülni.

Valamikor réges-régen ő volt az élete szerelme. Tizennyolc éves volt, amikor belezúgott. Akkoriban Dylan még orvostanhallgató volt. Idősebb volt nála, tapasztaltabb, és elképesztően vonzó. Egy szempillantás alatt meghódította Everley szívét.

– Még mindig házasok vagytok? Azta! – Alaska nagyot kortyolt a pezsgőjéből, és gyorsan lenyelte. – Biztos vagy benne?

– Dylan az – sóhajtott nagyot Everley. – Úgy tűnik, valamiért meghiúsult a folyamat.

– És most mi lesz? – kérdezte Alaska.

– Szerintem újra elválunk. – Everley nagyot sóhajtott. Az előző válást is nagyon nehezen dolgozta fel. Hetekig sírt. Vagy inkább hónapokig. De akkoriban még sokkal fiatalabb volt, és fülig szerelmes, bár már akkor sem éltek együtt. Most már minden rendben volt, idősebb és bölcsebb lett. Mára nem több az egész számára egy kis formalitásnál; pár papír, és ennyi. Az érzelmek már a múlté. – Gondolom, emiatt akar beszélni velem.

Alaska lopva Dylan felé pillantott.

– A fenébe, ilyen jóképűnek még nem láttam – sóhajtott fel. – Mit is szoktak mondani az öltönyös pasikról?

Everley a homlokát ráncolta. Pontosan tudta, mire céloz Alaska.

– Csak a jó öreg biológia. Ha egy pasi öltönyt visel, a hüllőagyunk máris azt hiszi, hogy gazdag és sikeres, és ettől rögtön gyerekeket akarunk tőle – rázta meg Everley a fejét. Nem akart gyerekekre gondolni, főleg nem az exférjével kapcsolatban.

Faramuci helyzet volt.

– Pedig biztosan szép gyerekeitek lennének – mondta Alaska, majd hirtelen beharapta az ajkát. – Bocs, nem kellett volna ezt mondanom.

Everley felnevetett.

– Hülye egy helyzet – mondta. Tényleg az volt. Álmában sem gondolta volna, hogy pont itt fog találkozni Dylannel, és ráadásul még az is kiderül, hogy még mindig házasok. Rengeteg kérdés kavargott a fejében, és egyáltalán nem volt biztos abban, hogy tudni akarja a válaszokat.

– Megtennél nekem egy szívességet? – fordult a húgához. – Maradjon köztünk, amit mondtam, jó? Nem akarom, hogy az egész város erről pletykáljon. Nem szeretném elrontani Holly és Josh nagy napját.

– Hollynak sem akarod elmondani? – kérdezte Alaska, és felhúzta a szemöldökét. – Pedig ti mindig mindent megosztotok egymással.

– Holnap reggel utaznak Hawaiira. Nem akarom elrontani a nászútjukat. Mire visszajönnek, remélhetőleg már túl leszünk mindenen.

És addigra Everley ismét egyedülálló nő lesz.

Aztán Dylan is visszarepülhet oda, ahonnan jött, ő pedig nem kapja magát azon többet, hogy le sem tudja venni a szemét a férfiról.

A zenekar egy pillanatra elhallgatott, ugyanis a ceremóniamester a mikrofonhoz lépett:

– Hölgyeim és uraim, kérem, fogadják szeretettel a menyasszony és a vőlegény első táncát.

Josh a menyasszony felé nyújtotta a kezét; a szeméből szerelem sugárzott, ahogy Holly keze az övébe kulcsolódott. Everley érezte, hogy elszorul a szíve, ahogy Josh gyengéden magához húzta Hollyt, majd egy kósza hajtincset a füle mögé simított.

A zenekar újra játszani kezdett. Ismerős volt a zene. A kedvenc énekesük, Gray Hartson dala szólt, A folyó. Az első szerelem elvesztéséről és újra megtalálásáról szólt, ami tökéletesen passzolt Josh és Holly történetéhez, hiszen ők is évek után találtak újra egymásra.

Emlékszel, amikor gyerekek voltunk,

és arra, mit csináltunk minden délután?

A napokra, amiket iskola után

töltöttünk a folyó partján?

Emlékszel, amikor a szerelem meghalt,

És mindenki zokogott?

Szorosan öleltük egymást a fák alatt,

miközben a folyó szomorúan csobogott?

Emlékszel, akkor is a folyónál sétáltunk,

majd búcsút mondtunk és elváltunk.

Most itt ülök egyedül, és csak arra gondolok,

miért ne lehetnénk újra boldogok?

Önkéntelenül Dylanre pillantott. Hatalmasat dobbant a szíve, amikor észrevette, hogy a férfi is őt nézi. A ceremóniamester újra a mikrofonhoz lépett, és arra bátorította az örömszülőket és a násznépet, hogy csatlakozzanak ők is az ifjú párhoz. Everley először North-szal táncolt, majd Gabe-bel, miközben North új partnere Alaska lett. Amikor a dal véget ért, újabb párok csatlakoztak a táncparketten lévőkhöz, Gabe pedig már a bárpult felé kacsintgatott. Everley elmosolyodott, mert tudta, hogy Gabe alig várja már, hogy leléphessen. Soha nem szeretett táncolni.

– Menj csak nyugodtan – mondta. – A mór megtette kötelességét, a mór mehet.

– Biztos nem gond?

– Dehogyis – nyugtatta meg a lány. – Menj csak!

Gabe a táncparkett szélére kísérte, Everley pedig a szemével követte, ahogy elindult a bárpult felé. Aztán mintha mágnes vonzaná, Dylan felé nézett, és ahogy a tekintetük találkozott, elszorult a szíve. Anélkül, hogy levette volna róla a szemét, Dylan felállt, és olyan férfias magabiztosságot sugározva indult el felé, amivel születni kell.

Amikor odaért hozzá, Everley-nek fel kellett emelnie a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Dylan a maga százkilencven centijével még akkor is fölé magasodott, ha Everley magas sarkút húzott.

Komoly arccal nyújtotta a kezét.

– Táncolsz velem?

* * *

Dylan úgy érezte, mintha a fejében is lüktetne a zene, szörnyű fejfájás kínozta. Teste még a közép-afrikai időzónát követte, ahol előző éjszaka tartózkodott. Tizennégy órát repült, s közben több órát is töltött a repülőtereken az átszállásra várva, mire végre hazaérkezett az Allegheny-hegységben megbúvó kis szülővárosába, és most rettenetesen kimerültnek érezte magát, mivel még mindig nem sikerült átállnia.

Furcsa érzés volt most itt lennie. Nemcsak azért, mert hozzászokott az afrikai hőséghez, és Winterville-ben fagyos szél fogadta, hanem azért is, mert őt tartotta a karjában. A volt feleségét. Vagy ha pontosan akart fogalmazni, a feleségét.

És most is tökéletes párost alkottak, mint mindig.

Nyolc év telt el azóta, hogy utoljára megölelte. Szinte még gyerekek voltak, akik azt játszották, hogy felnőttek. Akkor még azt hitte, minden adott ahhoz, hogy boldoggá tegye és megvédje a lányt.

De hatalmasat tévedett.

A zenekar befejezte a számot, és egy karácsonyi dalt kezdett játszani, ami mosolyt csalt Dylan arcára. Lenézett Everley-re, aki visszamosolygott rá. Kifújta a levegőt, és sokkal könnyebbnek érezte magát. A lány nem tűnt dühösnek, ő mégis haragudott saját magára.

– Karácsony novemberben? – kérdezte Everley-től, csak hogy újra hallja a hangját.

– Mifelénk már csak így megy – vonta meg a vállát a lány. – Biztosan láttad a várostáblát, amikor megérkeztél. Nem sokat változtak itt a dolgok, mióta elmentél.

Isten hozott Winterville-ben, ahol mindennap karácsony van!

– Apától hallottam, hogy átvetted a színház irányítását – mondta. Könnyen jöttek a szavak, miközben a táncparketten forogtak. Everley karcsú teste meleg volt, kezét a férfi kezébe fonta. Dylan másik keze a lány derekán pihent, és nagyon igyekezett, hogy ne érintse meg a csupasz bőrét, ami oly csábítóan villant ki a váll nélküli ruha alól.

– Így igaz. Már meg is kezdtük az első produkciónk próbáit.

– Csak nem egy karácsonyi darabbal készültök?

A lány elmosolyodott.

– De bizony! Újra útjára indítjuk a revüt decemberben. Kicsit leporoltuk, modernizáltuk. Kicsit más lesz, mint amit utoljára láttál.

– Na és hogy mennek a próbák? – Eleget tudott a színházi szakmáról ahhoz, hogy beszélgetni tudjon róla. Ott volt a lány mellett, amikor az a színművészetire járt, és ott ült a legelső sorban a legelső előadásán. És most azt akarta, hogy Everley nyugodt legyen. Tudta, hogy nagyon ledöbbent, amikor közölte vele, hogy nem váltak el. És azt is jól tudta, hogy be kellett volna fognia a száját, és egy alkalmasabb időpontban közölni vele az igazságot. De most már késő, nem lehet visszacsinálni.

– Egész jól. Csak pár hete kezdtük. December elsején lesz a premier, szóval rengeteg munka vár még ránk.

– Nagyon büszke vagyok rád! Mindig is saját színházat akartál – mondta, és a ruhán keresztül is érezte a lány bőrének melegét.

Everley oldalra billentette a fejét.

– Köszönöm – felelte. Egy könnyű mosoly játszadozott az ajkán. – És veled mi újság? Hogy megy a munka?

– Egész jól – válaszolta. Az orvosi egyetem elvégzése után HIV- és AIDS-betegek kezelésére szakosodott. Az ösztöndíjprogram keretében dolgozott egy atlantai kórházban, illetve önkénteskedett Fekete-Afrikában, a Szahara sivatagtól délre. Az elmúlt néhány évben szinte állandóan ott volt, kezelte a helyi közösség betegeit, és közben képezte az ottani orvosokat is, hogy idővel átvehessék a munkát. – Részben ezért is vagyok most itt. Megpróbálunk pénzt szerezni egy orvosi központ létrehozásához, és találkoznom kell néhány támogatóval.

– Részben? – kérdezett vissza a lány. Aranyszínű haja szinte csillogott a lámpafényben, és a férfi legszívesebben megsimogatta volna.

– Ideje már egy kicsit kikapcsolódni. Gyakorlatilag van nyolc hét szabadságom. Szerettem volna apával lenni. Idejét sem tudom, mikor láttuk egymást utoljára. Meg aztán ott az a kis probléma is a válásunk körül, amit rendezni kell.

Everley összerezzent a szavak hallatán.

– Mi a baj? – kérdezte Dylan, és figyelmesen nézte a lányt.

– Csak olyan fura hallani, ahogy kimondod.

– Nem akarsz a válásról beszélni? – Végeredményben emiatt jött haza.

– Szerintem nem túl szerencsés dolog válásról beszélni egy esküvőn. Egyáltalán ki szabad itt mondani ezt a szót? – grimaszolt, majd folytatta: – Nem szeretnék átkot hozni Holly és Josh fejére.

Dylan elfojtott egy mosolyt.

– Szerinted ha most háromszor kimondjuk a válás szót, azonnal itt terem Beetlejuice, és azt követeli, hogy Holly és Josh azonnal váljanak el?

Everley nevetni kezdett.

– Bármi megtörténhet – felelte. Az arca puha volt és lágy, az ajkai teltek. Megpróbálta visszafogni a nevetést. – Mi lenne, ha ezt máskor vitatnánk meg? Ráérsz holnap?

Bólintott.

– Ugorj át apához. Most nála vagyok.

– Kilenc óra?

– Tökéletes.

Everley elfordította a fejét, és finoman bólintott.

– Oké. – Beharapta az alsó ajkát, amitől Dylannek egyből az jutott eszébe, milyen édes volt az íze annak idején.

Hogy kitörölje ezt az emléket a fejéből, megpróbált mondani valamit. Bármit, ami eltereli a gondolatait arról, hogy meg akarja csókolni a lányt.

– És egyébként mi történt veled az utóbbi időben? – Amint kimondta a szavakat, érezte, hogy nagyon ostoba kérdést tett fel.

– Mármint az elmúlt nyolc évben? – Everley majdnem újra elnevette magát.

Dylan is elmosolyodott.

– Igen.

– Semmi különös. És veled?

– Minden rendben. – Alakul ez lassan. – Apa mesélte, hogy most már tiétek Winterville.

– Valami olyasmi. Egészen pontosan nem a mi tulajdonunk, hanem egy alapítványé. Mi vagyunk az alapítvány vezetői, de valójában az egész város tulajdonos lett. Csodálatos dolog, a nagyi is helyeselné.

– Részvétem a nagymamád miatt – mondta halkan. Candy Winter alapította a várost, és minden unokáját imádta, különösen Everley-t. Tudta, milyen nehéz lehetett, amikor elvesztette a nagymamáját, aki egyben az anyafigura is volt a lány életében.

Everley megint felnézett rá, a szemében könny csillogott.

– Köszönöm.

Azt akarta mondani, hogy sajnálja, hogy nem volt mellette, de ezt nem érezte helyénvalónak. Már semmit sem jelentettek egymásnak.

Férj és feleség vagytok.

Kész káosz! Minél hamarabb elrendezik ezt az egészet, annál jobb. Mert Dylan nem akarta, hogy ez összezavarja. Már régen megbékélt a hibákkal, amiket elkövetett. Kezdve azzal, hogy huszonnégy évesen megnősült.

A zene elhallgatott, mire Everley ellazult a karjaiban; mintha megkönnyebbült volna attól, hogy már nem kell megérintenie.

– Köszönöm a táncot – mondta Everley, azzal hátralépett, kihúzva a kezét a kezéből. – Akkor holnap reggel találkozunk.

– Kilenckor várlak – bólintott Dylan.

Everley sarkon fordult, és átsétált a táncparketten, csípőjét úgy ringatva, hogy látványától Dylan egész testében megfeszült.

Csak az izmai emlékeztek, semmi több. És a hosszú ideje tartó tétlenség is tehet róla. Amint végre kimondják a válásukat, visszatér Afrikába, és teljesen elfelejti őt.

Bár Dylan számára ez nem történhet elég gyorsan.

2.

– Jó kis esküvő volt, nem? – Everley középső unokatestvére, Gabe ragaszkodott hozzá, hogy hazakísérje a lányt, bár a Winterville Fogadó csak tízpercnyi sétára volt a városközpontban lévő kis házikójától.

– Tényleg az volt. – Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, ahogy Josh kivitte Hollyt a fogadóból a rájuk váró limuzinhoz, ami egy titokzatos szállodába fuvarozta őket, hogy onnan repüljenek el másnap reggel a nászútjukra. Josh ragaszkodott hozzá, hogy a nászéjszakát ne a fogadóban töltsék, amiért Everley nem is hibáztatta. Biztosan a fél város ott tolongott volna, fülét az ajtóra tapasztva, hogy megbizonyosodjon arról, a „házasságot elhálták”.

– Jó volt Dylannel is találkozni – mondta Gabe.

Dylan és a lány unokafivérei gyerekkorukban jó barátok voltak, annak ellenére, hogy Dylan néhány évvel idősebb volt náluk. Egy olyan kisvárosban, mint Winterville, nem számított az életkor – bárkivel lóghattál, aki nem felnőtt.

A tánc után már nem beszélt Dylannel, bár továbbra is fájdalmasan tudatában volt annak, hogy ott van a közelében. Néha-néha odapillantott, a tekintetük találkozott, de Everley gyorsan elfordult.

Gabe a szeme sarkából figyelte a lányt. Kicsit bizonytalanul állt a lábán, bár nem mintha ez számított volna, mert Everley is imbolygott egy kicsit, úgyhogy remekül eltámogatták egymást.

– Így van – hagyta jóvá Everley.

Gabe felhúzta a szemöldökét.

– Mintha kicsit szarkasztikus lennél.

Everley nagyot sóhajtott, majd lehajolt, hogy lehúzza azt a nevetségesen magas sarkú cipőt, ami már nagyon nyomta a lábát. Igaz, hogy november volt, és dermesztően hideg, de még ezt is elviselte, csak ne legyen hólyagos a lába a jövő héten, amikor a Száncsengő Színházban próbálnak.

– Nem annak szántam – felelte, és az ujjára akasztotta cipője pántját. Egyből tíz centivel alacsonyabb lett, és egyszeriben már csak Gabe válláig ért. – Ez… nem is tudom – ráncolta homlokát. – Talán inkább kétségbeesés… vagy csüggedés?

– Kétségbeesés? – Gabe nagyon igyekezett, hogy ne kezdjen el nevetni. – Ez elég drámaian hangzik. Azt hittem, már rég túltetted magad rajta.

– Őszintén szólva én is. De most kiderült, hogy hivatalosan még nincs vége.

Gabe pislogott.

– Bocs, de ebből most egy kukkot sem értek. Te is megkóstoltad Charlie Shaw holdfényét?

Everley beharapta az ajkát.

– Ha most elmondok neked valamit, megígéred, hogy senkinek sem adod tovább? Főleg North-nak nem.

A legidősebb unokabátyja – Gabe bátyja – arról volt híres, hogy mindenkit meg akart védeni. És Everley ezt most nem tudta volna elviselni.

– Persze – vonta meg a vállát Gabe. – Úgysem leszek már itt sokáig. És ha az elfogyasztott alkoholmennyiséget nézem, szerintem reggelre már egy szavadra sem fogok emlékezni.

– Dylan és én még mindig házasok vagyunk.

Gabe hirtelen megállt, és elkerekedett szemmel bámult az unokahúgára.

– Micsoda? – A fejét rázta. – Ez meg hogy lehet? Hiszen már évekkel ezelőtt elváltatok.

– Mindketten ezt gondoltuk. De úgy tűnik, mégsem váltunk el. Nem ismerem az összes részletet, de nem hiszem, hogy hazudna.

Gabe ugyanolyan zaklatottnak látszott, mint Everley.

– Hűha! Ez kész őrület – mondta. Oldalra billentette a fejét, szemmel láthatóan elgondolkodott a hallottakon. Már majdnem a főtérnél jártak. A sötétben is jól kivehető volt, hogy már javában folynak a karácsonyi előkészületek a város központjában. Még pár nap, és felállíthatják a város karácsonyfáját is az újonnan beszerzett óriási díszekkel együtt. – Figyu, akkor ez azt jelenti, hogy megcsaltad?

– Mi van? – Everley szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Tudod, a srácokkal, akikkel azóta randiztál. Gyakorlatilag megcsaltad.

Gabe elnevette magát, mire a lány a karjára csapott.

– Ez nem volt szép tőled – mondta, bár elismerte, hogy gyakorlatilag igaza volt. Ettől összerándult a gyomra. – De ez nem is számít igazán megcsalásnak, ugye? – kérdezte aggodalmaskodva.

– Jaj, dehogy, csak vicceltem. Becsszó. De azért ne mondd el Alexnek, a tűzoltó srácnak, hogy férjnél voltál. Tökre odavolt érted.

Hűha, minél kevesebbet beszél róla, annál jobb. Hiszen ez is csak egy a számtalan hiba közül, amit elkövetett az élete során.

– Igazad van. Nem számít, hogy szándékosan vagy sem, valóban megszegtem az esküvői fogadalmamat.

– Ugyan már, semmi rosszat nem tettél – nyugtatta meg Gabe. Átkarolta a lány vállát, és magához húzta. Újra elindultak, mert Everley nem bírt sokáig mezítláb állni a jéghideg betonon. – És ha ettől jobban érzed magad, tuti, hogy Dylan is megszegte az esküvői fogadalmát. A nyakamat rá, hogy nem szerzetesként élt ennyi éven át.

– Pfuj – grimaszolt Everley. Erre még csak gondolni sem akart. Olyan fura érzés volt.

– És most mi lesz a következő lépés? – kérdezte Gabe, ahogy befordultak a sarkon. Szinte képeslapra illő volt az utcácska, ahol Everley lakott. Csinos kis házak sorakoztak egymás mellett, előttük takaros veranda. Nyáron az udvarokon színes virágok pompáztak. Évekkel ezelőtt vette meg ezt a házat, bár akkoriban csak búvóhelyként szolgált, amikor el akart menekülni New York-i életéből. De most már állandóan itt lakott, és imádta.

– Holnap találkozunk és mindent megbeszélünk – válaszolta, miközben fellépdeltek a lépcsőn a bejárati ajtóhoz. Everley megfordult, és Gabe szemébe nézett. Az arcát megvilágította a tornác lámpája. A csudába, szívdöglesztően jó pasi volt, akárcsak a testvérei. És ezt ő is tudta magáról. Akárcsak Winterville-ben és a környékén élő nők fele. De most nem akart erre gondolni.

Gabe megpaskolta a vállát.

– Nyugi, minden rendben lesz. Majd csak megoldjátok. Meg aztán nyugodtan szexelhettek, nem kell lelkiismereti problémát csinálnotok abból, hogy félreléptetek.

– Gabe!

A férfi felnevetett, amikor meglátta, milyen arcot vág az unokahúga.

– Bocsi, Ev. Rossz unokatestvért választottál a bizalmas beszélgetéshez. Nem vagyok túl jó abban, hogy tanácsokat adjak. És ami azt illeti, a kapcsolatokban sem.

– Üdv a klubban! – válaszolta a lány, és becsúsztatta a kulcsot a zárba. – Bejössz egy italra? Főzök egy kávét.

– Isten ments! Éjfél után már nem kávézom, főleg nem egy férjes asszonnyal. Mit szólnának az emberek?

3.

Dylan annak a háznak az aprócska konyhájában itta a reggeli kávéját, ahol felcseperedett. Bejött az apja is, a HIDEGINDÍTÓ SZERVIZ, WINTERVILLE feliratú munkaruhájában.

– Indulok dolgozni. Nincs szükséged semmire?

– Minden rendben. Kávé van, a többi nem fontos. – Dylan felemelte félig teli bögréjét. Kicsit másnapos volt az előző esti esküvő után. Ráadásul nem is aludt valami jól. Egész éjjel Everley reakcióján járt az esze. És azon, hogy reggel átjön, hogy megbeszéljék a dolgaikat.

Azt szerette volna, hogy minél könnyebb legyen neki. Isten a tudója, mennyi fájdalmat okozott neki nyolc évvel ezelőtt. Ha meg tudta volna oldani ezt az egészet anélkül, hogy őt is belekeverné, valószínűleg megtette volna. De az ügyvédje kijelentette, hogy ez nem lehetséges.

– Kérsz te is egy kávét? – kérdezte Dylan, és felállt, hogy kivegyen egy másik bögrét a szekrényből.

– Kösz nem, majd útközben beugrom Dolores kávézójába.

Dolores vezette a városközpontban levő Jégcsap Kávézót. Ő és az apja mindig is kedvelték egymást.

Az apja matatott valamit az egyik fiókban, majd egy doboz cigarettát húzott elő.

– Csak nem cigizel már megint? – sóhajtott Dylan, ahogy az apja a zsebébe csúsztatta a dobozt.

– Néha-néha rágyújtok – felelte, és úgy nézett, mint egy kisgyerek, akit rajtakaptak, hogy dézsmálja a sütisdobozt.

Dylan letette bögréjét az asztalra.

– Ugye tudod, hogy ez a lehető legrosszabb dolog? Árt a szívednek, a tüdődnek, a szádnak…

– Semmi más káros szenvedélyem nincs, tudod jól.

Dylan sóhajtott.

– Apa, holdfényt főzöl. Túl sok egészségtelen ételt eszel. Csupa rossz dolgot csinálsz.

– Mégis mit csináljak, ha egyszer nincs társaságom. Most jobb, hogy ezt kimondtam? Magányos vagyok, Dylan, és a cigaretta… a cigitől nem érzem annyira magányosnak magam.

Dylan összerezzent. Touché – ott a pont.

– Sajnálom. Tudom, hogy többet kellene itt lennem veled.

Amikor csak tudta, meglátogatta az apját, de az afrikai önkénteskedése és az atlantai kórházi munkája miatt nem tudott olyan gyakran jönni, mint szeretett volna. Legfeljebb évente egyszer vagy kétszer ugrott haza, gondosan kiválasztva az időpontot, amikor Everley nem volt a városban, és kerülte a családját és a barátait is. Olyan volt, mintha egy vékony kötélen táncolna, de így volt a legjobb.

Legalábbis mostanáig.

– Nem kell sajnálnod, fiam. Rohadt büszke vagyok rád. Fontos munkát végzel, mindennap életeket mentesz. Felnőtt férfi vagyok, nincs szükségem a fiam társaságára.

– Randiznod kellene.

Az apja megrázta a fejét.

– Az ki van zárva.

– De hány éve már, hogy anya elment! – Pontosan tizenhét éve.

– Tudom. – Az apja idegesen toporgott. – És azzal is tisztában vagyok, hogy nem jön vissza.

– Regisztrálhatnál egy társkereső oldalra, vagy valami ilyesmi – vonta meg a vállát Dylan. – És mi a helyzet Doloresszel? Mindig is közel álltatok egymáshoz.

– Dolores a barátom. Barátokkal nem szórakozik az ember – jelentette ki határozottan. – Most pedig megyek dolgozni.

– Legalább próbálj meg kevesebbet szívni, rendben?

– Nem vagyok függő, ne aggódj – mondta az apja, majd sóhajtva kihúzta a cigarettásdobozt a zsebéből, és visszatette a konyhai fiókba. – Most boldog vagy?

– Fogjuk rá.

Az apja megrázta a fejét, és megmarkolta a kilincset.

– Ezek az átkozott kölykök! Azt hiszik, hogy ők mindig mindent jobban tudnak.

– Neked is szép napot, apa!

Az apja durcásan felhorkant, és kilépett az ajtón, magára hagyva Dylant a kávéjával. Úgy döntött, ellenőrizni fogja, hogy a doboz még este is ott lesz-e a fiókban.

Szinte biztosra vette, hogy nem.

* * *

A hideg novemberi levegő körülölelte Everley-t, ahogy kilépett a házából, és elindult a főtér felé. North Karácsonyfa Farmjának emberei már javában dolgoztak, hogy előkészítsék a talajt az óriási fenyőfának, ami jelenleg oldalára fektetve pihent egy hatalmas teherautó platóján. A tér többi részét már feldíszítették. Bár még nyolc hét volt hátra karácsonyig, már girlandok lógtak a cukorbot alakú lámpák között, ami mosolyt csalt Everley arcára.

Mindez Holly érdeme volt. Leporolta a régi díszeket, és igyekezett újra életre kelteni nagymamájuk hagyományait, aki olyan hellyé varázsolta Winterville-t, ahol mindennap karácsony van.

A Jégcsap Kávézó már nyitva volt. Everley mindig beugrott ide a színházba menet, hogy vegyen magának egy americanót, hiszen a próbák előtt szüksége volt egy jó kis koffeininjekcióra. De ha most vesz magának egy kávét, akkor Dylannek is kell vennie egyet, és fogalma sem volt, hogy Dylan még mindig annyira szereti-e az americanót, mint ő.

Nosztalgia lett úrrá rajta. Volt idő, amikor mindent tudott Dylan Shaw-ról. Az álmairól, a vágyairól. Ismert minden kis szeplőt a csípőjén, és a teste összes domborulatát. A rekedtes, szexi hangjától mindig elakadt a lélegzete.

Furcsa érzés volt most erre gondolni. Természetesen fájdalmas volt a szakítás. És igen, megbántotta a férfi, és jó sokáig szenvedett miatta. De aztán belevetette magát a munkába, új barátságokat kötött, és szép lassan elhalványult az emléke.

De most, hogy Dylan visszatért, újra előtört a múlt. Mintha letépte volna a kötést egy régi sebről csak azért, hogy ráeszméljen, még nem gyógyult meg. Persze szépen gyógyulgat a bőr, halványulnak a hegek, de alatta…

Van még min dolgozni.

Elment a Hidegindító Szerviz előtt. Általában beugrott Charlie-nak köszönni, de ma küldetésben volt. Továbbment hát, s befordult az utcába, ahol a Shaw család kis fehér háza állt.

A kopogtatásra Dylan azonnal ajtót nyitott, mintha csak rá várt volna. A haja nedves volt, és ahogy hátrafésülte, szinte világított egy keskeny sáv a hajtövénél, ahol nem érte a nap. Puha, szürke pulóvert és farmert viselt. Félreállt, hogy Everley beléphessen, mire a lány orrát megcsapta parfümjének lime és cédrus illata.

– Reggeliztél már? – kérdezte Dylan, ahogy elindult utána a szűk folyosón.

– Nem vagyok éhes, de ölni tudnék egy kávéért.

– Még mindig cukor nélkül iszod? – emelte fel Dylan a kávéskancsót, és teletöltött egy bögrét.

– Bizony – mosolyodott el Everley. – Feketén, mint a lelkem.

Dylan felnevetett, és a nappali felé biccentett.

– Menj csak be, máris hozom a kávédat.

Leült Charlie régi, kopott kanapéjára, s az ismerős szoba láttán feltörtek belőle az emlékek. Újra az a tizenkilenc éves lány volt, aki olyan szenvedélyesen csókolózott itt, összefonódva Dylannel, amikor az a szünetekre hazajött az orvosi egyetemről.

– Már itt is vagyok, parancsolj.

Ahogy átvette Dylantől a bögrét, az ujjaik összeértek.

– Köszönöm – mondta, és belekortyolt a kávéjába. Forró és erős volt. – Egyébként hogyan jöttél rá, hogy nem váltunk el? – kérdezte, miközben Dylan lehuppant a szemben levő székre, és kinyújtotta hosszú, farmerbe bújtatott lábait. A kávéscsésze pereme fölött fürkészte a lányt.

– Átírtam a végrendeletemet. Az ügyvédem ennek kapcsán kutakodott egy kicsit, és kiderült, hogy nem iktatták a válási papírokat.

– Ez biztos?

– Hogyne – felelte, és fanyarul elmosolyodott. – Még mindig házasok vagyunk.

– Akkor most mi lesz?

– Újra elválunk – vonta meg a vállát. – Vagyis gyakorlatilag először.

– Ennyi?

Dylan bólintott.

– Az ügyvédem azt mondta, hogy mivel már több mint egy éve itt élsz Nyugat-Virginiában, akár itt is beadhatjuk a papírokat. És mivel már nyolc éve külön élünk, simán elválhatunk.

– Szóval nem kell magyarázkodnunk vagy ilyesmi? – sóhajtott fel megkönnyebbülten.

– Nem – billentette oldalra Dylan a fejét. – Azt hitted, meg kell indokolnunk, miért akarunk elválni?

– Tartottam tőle – mondta Everley kicsit feszengve. Beharapta az ajkát, mert eszébe jutott, mivel cukkolta Gabe. – Az a helyzet, hogy megcsaltalak. Mert hogy gyakorlatilag házasok voltunk.

Dylan mozdulatlanul ült. Meredten nézett rá, az ajka kicsit szétnyílt, ahogy a lányt hallgatta.

– Ugyan már! Nyolc éve nem vagyunk együtt. Sejtettem, hogy nem álltál be apácának. – Dylan állkapcsa megrándult. – Egyikünk sem tudta, hogy hivatalosan még mindig házasok vagyunk. Én tehetek róla. Utána kellett volna néznem, de elfelejtettem. Most majd orvosoljuk a hibát.

Jellemző volt rá, hogy azonnal átvette az irányítást. Régebben ez talán bosszantotta volna a lányt, de most egy előadást kellett színre vinnie, és nincs ideje, hogy mindent ő intézzen. Ezúttal Dylanre bízza, hogy megtegye a szükséges lépéseket.

– Szerinted mennyi ideig fog tartani ez a válási hercehurca? – kérdezte Everley.

– Szeretnék mindent elintézni, mielőtt visszamegyek. Az ügyvédem már írja a papírokat, és pár nap múlva elhozza a tervezetet, hogy jóváhagyjam. Utána beküldi a hivatalos dokumentumokat. Szeretnéd te is átolvasni?

– Számítsak valami meglepetésre? – kérdezte a lány.

– Nem, hacsak nem tartasz igényt a vagyonom egy részére. De gondolom, nem forgatsz ilyesmit a fejedben.

Megrázta a fejét.

– Dehogy is. Feltételezem, hogy te sem akarsz semmit tőlem.

Dylan szeme végigsiklott a lány testén, majd hirtelen elkapta a tekintetét.

– Neked van vagyonod?

– Van némi megtakarításom. Aztán ott a részesedésem a városban, és a színház egy része is az enyém.

– Értem. Nos, egyik sem érdekel igazán. Bár az lenne a legjobb, ha írnál egy listát, és elküldenéd az ügyvédemnek. Csak hogy mindennel tisztában legyen, mielőtt beadja a papírokat a bíróságra.

– Én is fogadjak fel ügyvédet?

– Ha ragaszkodsz hozzá – mondta, és egy mosoly suhant át az arcán. – De szerintem mindkettőnknek jó lesz Jeff. Eszem ágában sincs átvágni téged, Evie. Csak szeretnék minél előbb túlesni ezen az egészen. Akárcsak te.

Evie-nek szólította. És ettől újra annak a tizennyolc éves lánynak érezte magát.

– Rendben. Majd valakivel átnézetem a papírokat. A biztonság kedvéért.

– Csak nyugodtan.

Everley kihörpintette a maradék kávéját. Bár az asztal már kopott volt, és vízfoltok tarkították, gondosan az alátétre tette az üres csészét.

– Indulnom kell. Várnak a színházban. Megkezdődtek a próbák.

– Te is fellépsz a műsorban? – A hangjából őszinte érdeklődés csengett.

– Bár én vagyok a rendező, igen, magam is szerepelni fogok.

Dylan felvonta a szemöldökét; látszólag tetszett neki a lány válasza.

– Szívesen megnéznélek.

– Hagyok neked ingyenjegyet a jegypénztárban, csak hivatkozz rám – mondta kedvesen.

– Ugyan már, ki tudom fizetni.

Mosoly suhant át az arcán.

– Tudom, hogy nem okozna gondot. De mivel a férjem vagy, ez némi előnnyel jár.

– Hát nem fura? – kérdezte Dylan nevetve. – Ennyi éven át azt hittük, vége, és most tessék, még mindig házasok vagyunk.

– Pedig mennyien mondták, hogy nem fog soká tartani – vonta fel a szemöldökét Everley.

Dylan újra elnevette magát.

– Megmutattuk, hogy tévedtek, nem?

– Nagyon is. Meg kellene hívnunk mindenkit a házassági évfordulónkra. Hányadik is lesz az idén? Kilencedik?

– Nekem sokkal kevesebbnek tűnik – mondta Dylan szórakozottan. – Hogy repül az idő!

– Így igaz.

A konyhából csattanás hallatszott. Dylan pislogott, és elfordította a fejét.

– Hamarabb visszajött, mint gondoltam – motyogta magában komoran.

– Ki jött vissza? Mi van? – pislogott Everley.

– Apa reggel itthon hagyta a cigarettáját. Azt mondta, nincs rá szüksége. Úgy látszik, meggondolta magát.

– Charlie, már megint bagózol? – kiáltott fel Everley.

Charlie kikukucskált a konyhaajtón, kivörösödött arcán széles mosoly terült el, amikor megpillantotta Everley-t.

– Nem vagyok függő. Csak a társaság miatt gyújtok rá.

Everley a homlokát ráncolta.

– Meglásd, erre egyszer nagyon ráfaragsz!

Charlie mosolygva megvonta a vállát.

– Már megint a régi nóta – mondta, és először a fiára pillantott, majd Everley-re nézett, és ellágyult a tekintete. – Örülök, hogy itt vagy, édesem.

– Csak a válással kapcsolatos dolgokat beszéltük meg Dylannel.

Dylan szeme elkerekedett, amiből Everley azonnal rájött, hogy még nem szólt az egészről az apjának egy szót sem. Charlie tekintete elsötétült.

– Hogy mit csináltok?

– Az a helyzet, hogy kiderült, gyakorlatilag még házasok vagyunk – dadogta Everley, és bocsánatkérően Dylanre nézett. – Csak egy kis papírmunka. Nem nagy ügy. Hamarosan megoldódik minden.

– Papírmunka? – kérdezte Charlie erőtlen hangon, majd egy nagyot nyelt. – Én erről semmit sem tudok.

– Nem is mondta senki, hogy tudnod kellene róla – mondta Everley, és összenéztek Dylannel. A szemén látta, hogy neki is ugyanaz jutott eszébe.

Charlie zavarban volt.

– Szóval mit tudsz erről az egészről? – kérdezte halkan Dylan.

– Mit kéne tudnom róla? Miért kellene nekem bármiről is tudnom? – lépett hátra Charlie, kerülve a fia tekintetét. – Nekem ehhez semmi közöm.

Dylan az apja fölé tornyosult.

– Hogy is volt annak idején? – kérdezte, és megfeszült az álla. – Neked kellett volna postára adnod a papírokat. Én Atlantába utaztam, Everley pedig New Yorkba. Megígérted, hogy mindent elintézel.

– Hát, én csak… – Charlie megrázta a fejét. – Azt gondoltam, hogy csak egy kis időre van szükségetek. Ennyi.

Everley a szája elé kapta a kezét, hogy elrejtse döbbenetét.

– Te jó ég, Charlie, mit műveltél?

Az idős férfi lángvörös arccal nézett rá.

– Valahogy kiment a fejemből. És lehet, hogy az ügyvédnek valami olyasmit mondtam, hogy meggondoltátok magatokat.

Everley haragudni akart, de nem tudott, mert Charlie olyan viccesen nézett ki. Igyekezett, hogy ne nevesse el magát, mert olyan ostoba volt ez az egész helyzet. Abszolút Charlie-ra vallott.

– Benneteket egymásnak teremtettek – mormolta. – A vak is láthatta. Arra gondoltam, hogy csak egy kis időre van szükségetek, és minden megoldódik.

– Szóval te mindvégig tudtad, hogy nem váltunk el, mégsem szóltál egy szót sem? Everley meg betegre aggódta magát amiatt, hogy megcsalt.

Na jó, az enyhe túlzás, hogy betegre aggódta magát. Inkább csak kissé zavarta a dolog. De mindegy is.

– Ó, hát emiatt nem kell aggódnod, édesem – nézett rá Charlie bizonytalan mosollyal. – Elvégre mindenről a fiam tehet.

Everley elnevette magát. Te jó ég, mi jöhet még ezután?

Dylan azonban felettébb bosszúsnak tűnt.

– Felfogod, mekkora hülyeséget csináltál? – kérdezte az apját. – Mi van, ha időközben megkérem egy másik nő kezét? Akkor most bigámista lennék. Vagy akár Everley-vel is megtörténhetett volna ugyanez.

– Biztos, hogy ilyet nem tettetek volna – rázta meg határozottan a fejét Charlie.

– Igenis megtehettük volna.

– Lárifári! – fonta keresztbe a karját a mellkasán. – Egyikőtök sem választana másik társat magának. Mert akár tetszik, akár nem, lelki társak vagytok. Ezért van az, hogy harmincévesen még mindig szinglik vagytok. Nem az én hibám, hogy túl ostobák vagytok ahhoz, hogy ezt belássátok.

Dylan olyan döbbent arcot vágott, hogy Everley-nek ismét nevetnie kellett. Összetalálkozott a tekintetük, és a lány szíve vadul kalapálni kezdett.

A fenébe is, olyan gyönyörű szeme volt. Mogyoróbarna, zöld pöttyökkel. A kedvence.

– Javíthatatlan romantikus vagy, Charlie – mondta, és megrázta a fejét.

– Én valami más jelzőt használnék erre – motyogta Dylan.

– Azt hiszem, most kimegyek, és rágyújtok ez a nagy ijedelem miatt – közölte Charlie, és a cigarettásdobozt úgy tartotta maga elé, mintha pajzs lenne. – Ti meg beszéljétek meg szépen a dolgokat.

– Mármint a válással kapcsolatos dolgokat. Azokat fogjuk megbeszélni. – Dylan összehúzta a szemét.

– Hmm.

– És ezúttal nem téged foglak megkérni, hogy vidd el a papírokat az ügyvédhez, arra mérget vehetsz – tette hozzá Dylan.

– Jól van – vonta meg a vállát Charlie. – Menj csak az ostoba fejed után.

Azzal sarkon fordult, és elindult a hátsó ajtó felé, ahonnan folytatta:

– Este hat körül jövök, ha szeretnél velem vacsorázni. Pizza lesz.

Az ajtó becsapódott mögötte. Everley az ajkába harapott, de így sem sikerült elfojtania kitörni készülő nevetését. Mellkasa remegett, a szeme könnybe lábadt, és hiába kapta a szája elé a kezét, kacagni kezdett.

– Szerinted ez vicces? – Dylan homlokát ráncolva a kanapénak támaszkodott.

– Annyira sajnálom – törölgette a szemét a lány. – Csak olyan hülye egy helyzet. El sem hiszem, hogy ezt tette.

– Hát én sem. – Dylan álla megfeszült. – Majd később még beszélek a fejével.

Everley vett egy nagy levegőt, megpróbált komoly maradni.

– Ne légy már ilyen szigorú vele. Mindig olyan kedves. És különben is, csak jót akart.

– Sült bolond, nem kedves. Mégis mit képzelt? Mintha lett volna egy szikrányi esélyünk is egyáltalán – dohogott Dylan. – Már az első perctől kezdve halálra volt ítélve ez az egész köztünk.

Everley felállt, nem törődve a szúró fájdalommal, amit a férfi szavai hallatán érzett.

– Mennem kell. Vár a munka.

– Nem úgy értettem – mentegetőzött Dylan, és megfogta a lány kezét, ahogy az elment mellette. Magához húzta, a testük csak centiméterekre volt egymástól.

Ahogy a tekintetük találkozott, a lány elpirult.

Dylan mondani akart valamit. Már nyitotta is a száját, de képtelen volt megszólalni. Everley semmi mást nem hallott, csak a vér lüktetését a fülében. Dylan szeme elkeskenyedett és kissé elsötétedett, ahogy a lányra nézett, amibe szinte beleborzongott.

Egy másodpercig azt hitte, meg fogja csókolni. Ha őszinte akart lenni magához, Everley egyáltalán nem bánta volna, ha megteszi. Kába és zavart volt, olyannyira tele sóvárgással, hogy szinte alig kapott levegőt.

És a férfi sötét szeméből ítélve ő is ezt akarta.

Everley elhúzta a kezét, s hátralépett, megtörve ezzel a varázslatot.

– Kösz a kávét.

Dylan bólintott, bár a szeme még mindig összehúzva maradt.

– Szívesen.

– Van még valami megbeszélnivalónk, vagy végeztünk?

Nyelve hegyével végigsimította az ajkát.

– Majd eljuttatom hozzád a papírokat.

– Köszi – mosolygott rá Everley. – Akkor még látjuk egymást.

– Abban biztos lehetsz.

4.

– Oké, tehát ha elégedett vagy a tervezettel, akkor sima ügy lesz. Elküldöm neked a végső változatot, mindketten aláírjátok, aztán visszakülditek nekem, én pedig beadom. Nagyjából kilencven nap múlva újra egyedülálló férfi leszel.

– Kilencven nap? – ráncolta a homlokát Dylan. – Mi tart annyi ideig?

A Winterville Fogadó egyik bokszában ültek. Az ügyvédje, Jeff Martin javasolta, hogy itt találkozzanak. Elhozta magával a feleségét és gyerekeit is, akik mindeközben éppen egy hintón ülve ismerkedtek a várossal.

– Isten malmai lassan őrölnek, barátom… Hát még az igazságszolgáltatásé! – vonta meg a vállát Jeff. – Persze az is lehet, hogy gyorsabban átmegy, de nem szeretnék hiú reményeket kelteni benned.

– Everley nem fog örülni a hírnek.

– Mire ez a nagy sietség? Csak nem esküvőt tervez valamelyikőtök? – Jeff kortyolt egyet a söréből.

– Á, dehogy. Csak szeretném végre lezárni. És reméltem, hogy sikerül mindent elintézni, mielőtt visszamegyek Afrikába.

Jeff összevonta a szemöldökét.

– Karácsonyig biztosan nem zárul le. De most már tényleg megcsináljuk. Feltéve, ha nem az apádra bízod megint a papírokat – mondta. Dylan természetesen elmesélte neki az egészet. Jeff nevetése visszhangzott a fogadóban.

– Az kizárt. – Dylan hangja komoran csengett. Az előző este csúnyán összevesztek, aminek az lett a vége, hogy Charlie egy doboz cigarettával a kezében elviharzott a műhelyébe.

Jeff az órájára nézett.

– Mennem kell – mondta, és körülnézett a fogadóban. – Egyszerűen hihetetlen ez a hely. Még csak november eleje van, de már olyan érzése van az embernek, mintha karácsony lenne.

Dylan vállat vont.

– Ez Winterville. Szeretjük a karácsonyt.

– El sem hiszem, hogy itt nőttél fel. Nyáron is ilyen?

– Ennyire talán nem tolják az arcodba az ünnepet. Persze vannak díszek, és a karácsonyi ajándékokat árusító bolt is egész évben nyitva tart. Állandóan tele a város turistákkal. Ráadásul a hegy lábánál van egy tó, ahol lehet horgászni, és kipróbálhatsz mindenféle vízi sportot is.

Jeff felhúzta a szemöldökét.

– Ide vissza kell jönnünk majd nyáron.

– Ha gyorsan elintézed a válást, Everley-től még kedvezményt is kaphatsz – mondta Dylan, és felvonta a szemöldökét.

A barátja felnevetett.

– Csak nem itt van a városban ő is?

– Itt él.

– A mindenit, biztosan fura lehet. Milyen volt újra találkozni vele?

Dylan hátrahajtotta a fejét, mert eszébe jutott az a tegnapi forró pillanat az apja nappalijában. Mintha visszafordították volna az idő kerekét.

Miért volt az, hogy valahányszor a közelében volt, mindig úgy érezte, muszáj megérintenie a lányt?

Nem csak azért, mert gyönyörű – ezt bárki láthatta. Volt valami sorsszerű abban, ahogyan a teste reagált a lány közelségére. Már szinte el is felejtette, milyen erős a vonzereje. Senki másnál nem érezte ezt.

Talán azért, mert Everley volt az első szerelme. Vagy azért, mert már nagyon régóta nem feküdt le senkivel. Bármi volt is az ok, nem tetszett neki. Logikus ember volt. Általában racionálisan viselkedett, nem adta át magát az ösztöneinek.

Jeff kérdőn nézett rá, és Dylan rájött, hogy még nem válaszolt a kérdésére.

– Semmi különös – füllentette. Igazság szerint az első találkozásuk óta megpróbálta kerülni Everley-t. Végtére is felnőtt férfi, aki képes uralkodni magán, de nem szívesen tette. Így hát az volt a legjobb, ha egyáltalán nem találkoznak. Ami ebben a kisvárosban gyakorlatilag azt jelentette, hogy ki sem mozdulhat az apja házából.

– Gondolom, mindketten megkönnyebbültök, ha lezárul ez az ügy, ugye?

– Hogyne.

Jeff telefonja rezegni kezdett. Felemelte, hogy elolvassa az üzenetet.

– Á, a feleségem az. Azt kérdezi, hol vagyok. Végeztek a kocsikázással – húzta el a száját. – Szeretné, ha még gyorsan megvacsoráznánk, mielőtt elindulnánk. – Megitta a maradék sörét, majd Dylanre nézett. – Még a héten küldöm a papírokat. Amint tudod, küldd vissza őket. Villámgyorsan elintézek mindent, aztán rendbe tesszük a végrendeletedet is.

– Szuper. – Dylan felállt, és kezet fogtak. – Hát kösz, hogy eljöttél, haver.

– Van egy olyan érzésem, hogy még sokszor eljövünk ide – vonta fel Jeff a szemöldökét. – Kár, hogy te akkor már Afrikában leszel. Szívesebben söröznék itt veled, mint hogy egy hintóban rázkódjak.

Kiléptek a főtérre. Bár még nem esett le az első hó, a város központja tele volt látogatókkal. Egy díszes, fehér hintó gördült be, amit egy pompás ló húzott, és Jeff integetett a feleségének, aki már szállt is le róla a gyerekekkel.

– Gyere, üdvözöld őket – javasolta Jeff.

Dylan elindult utána, és mosolygott, amikor Jeff bemutatta a feleségét, Monique-ot, és a gyerekeket. A kocsikázásáról beszélgettek, amikor a szeme sarkából megpillantotta Everley-t.

Egy férfival sétált.

Everley egyik kezében egy pohár kávét tartott, és a fejét hátravetve nevetett valamin, amit a férfi mondott. Magas volt – annyira nem magas, mint Dylan, de nem is volt sokkal alacsonyabb. Akár jóképűnek is mondható, feltéve, ha valaki a filmsztár kinézetű pasikra bukik.

A fickó átkarolta Everley derekát. Dylan összeszorította a fogát, és remélte, hogy Everley nem veszi észre.

A tekintetük azonban összetalálkozott, amitől Everley ajkára fagyott a mosoly, és lesütötte a szemét. A mellette álló férfi kíváncsian nézett először rá, majd Dylanre, aztán felvonta a szemöldökét.

– Csak nem ő az? – kérdezte Jeff. – Ő lenne Everley?

Dylan lenyelte a keserű ízt a szájában.

– Pontosan.

– Ha jól látom, nem nagyon fog akadékoskodni a papírokkal. Könnyű dolgunk lesz így, hogy már továbblépett – csengett megkönnyebbülten Jeff hangja.

Dylan tarkója bizsergett, amikor a lánnyal összefonódott a tekintetük. Egy pillanatig egyikük sem mozdult.

Aztán a pasas valamit súgott Everley fülébe, mire a lány bólintott. Újra Dylanre nézett, de ezúttal nem mosolygott. Odaintett Dylannek.

Dylan csak biccentett, majd mosolyt erőltetett az arcára, és visszafordult Jeffhez és a feleségéhez.

– Jól van, hagylak benneteket vacsorázni.

– Köszönjük – felelte Monique, arcán széles mosollyal. – Én máris beleszerettem ebbe a helybe.

– Apu, ugye bemegyünk a karácsonyi boltba? Úgy szeretnék egy plüss rénszarvast – rángatta a kislány Jeff kezét. A férfi vágott egy grimaszt, aztán megadóan tűrte, hogy a lánya elhúzza a bolt felé.

* * *

– Az meg ki volt? – kérdezte Casey, ahogy Everley a színház felé húzta. Hátrafordulva Dylant nézte.

– Kicsoda? – kérdezte Everley, bár pontosan tudta, kiről beszél a barátja.

– Hát az a dögös pasi, aki az imént szinte felnyársalt a tekintetével – húzta el a száját Casey, ahogy Dylan feléjük nézett.

– Ne bámuld már olyan feltűnően – súgta Everley. – Egyébként Dylan Shaw.

– Dylan Shaw? – Casey szája tátva maradt a csodálkozástól. – Csak nem a …

– Igen, a volt férjem. – Oké, még nem egészen a volt férje, de még nem magyarázott el mindent Casey-nek, hiába volt a legjobb barátja a színházban. Már régóta ismerték egymást; akkor találkoztak, amikor Everley először szerepelt egy Off-Broadway-darab kórusában. Casey is ugyanolyan jól énekelt és táncolt, mint a lány, és ritkán maradt munka nélkül, de aztán úgy döntött, hogy inkább rendezni szeretne, amit azóta sem bánt meg.

Everley szerencsésnek tartotta magát, hogy sikerült idecsábítania. Casey belement, hogy társrendezőként segít összeállítani a Száncsengő Színház következő évi programját, mert jó mókának tűnt. És többnyire az is volt, kivéve, amikor valamelyik táncos meghúzta a lábát, vagy egyik-másik énekesnek elment a hangja.

Mindezek ellenére Everley és Casey remek műsort állítottak össze. Az előadás alapját a nagyi régi revüi képezték, amiket aztán a huszonegyedik század igényeinek megfelelően modernizáltak. A próbák alapján úgy tűnt, menni fog a dolog.

– Ő az a pasi, aki összetörte a szíved? – Casey megemelte a hangját, és újra hátranézett.

Everley vágott egy grimaszt.

– Ne olyan hangosan. És nem törte össze a szívemet. Igazából soha nem illettünk össze.

A hideg szél belekapott a hajába, emlékeztetve arra, hogy hamarosan beköszönt a tél. Néhány nappal ezelőtt már volt egy kis hózápor, de nyoma se maradt, azonban tapasztalatból tudta, hogy decemberre teljes erővel tombol a tél.

Remélte, hogy akkora hóvihar azért nem lesz, mint tavaly karácsonykor. Összeszorította a száját, mert eszébe jutott, hogy pont akkor ment el az áram az egész városban, amikor színpadra lépett barátja, a híres énekes, Gray Hartson társaságában.