Rainer Maria Rilke

Ezer láthatatlan

Versek 1910–1926

Fordította
Báthori Csaba

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Báthori Csaba, 2026
© Napkút Kiadó 2026

ISBN 978 615 6968 74 6

Kötetünk a következő német kiadás alapján készült:

Rainer Maria Rilke: WERKE I–IV.
Kommentierte Ausgabe in vier Bänden
Herausgegeben von Manfred Engel, Ulrich Fülleborn, Horst Nalewski, August Stahl (KA),
Insel Verlag Frankfurt am Main und Leipzig,
Erste Auflage 1996

1910–1922

[Da ward ein solcher Vorrat Königseins]

Itt királyi lét annyi eszköze
kezdett gyűlni fejedelmi jelekkel
hogy ma is országoknak zárulniuk kell
e gránitkőzet magja-közepe
körül mely gyér pálmaligetben áll
s ma is folyton közli hogy mit jelent

1911. január 10., a Níluson
(Az egyetlen vers, amely Rilke észak-egyiptomi útján keletkezett. A szöveg II. Ramszesz fáraó hatalmas gránitszobrára utal.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/11)

[Euch könnt ich Freund sein]

Barátotok lehetnék, sötét ifjak, – az éjszaka
méhében mély
mederágyon
nyílik tinektek Valaki. Ó, versek a vérben
ti úgy keringtek

1911. április
(KA 2/11)

[Und wo sich aus dem übervollen Blocke]

S ahol a túltelt nyakszirtből a nyakszirt
az arc felé lassanként fordul el,
a zsenge tincs gyümölcse már az elnyílt
szemet sejteti: néz és néz. Figyel.

1911 elején
(A vers után jegyzet: „Horus isten vagy fiatal isten”, nyilván egy Egyiptomban látott plasztikára vonatkozik.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/12)

Judit visszatérése
Judith’s Rückkehr

Alszik, fekete még a nyirok a lábaimnál, maszat. Harmat, mondják. / Ah, hogy én Judit vagyok, és tőle jövök, a sátrából, az ágyából; csurom vér a koponya, háromszorosan részeg a vér. Bortól részeg, füstölőktől részeg, tőlem részeg – és most józan, mint a harmat. / Lent lógatom fejét a hajnali fű felett; de én fenn menetelek, a Fenség. / Hirtelen kiürült az agy, képek csorognak le a televénybe; csak nekem bugyognak fel a szívembe, tett utáni széles hömpölyödéssel. / Szerelmes, aki vagyok. / Borzalmak gyűrtek össze bennem minden gyönyört, mindegyiknek sebét hordozom. / Szív, híres szívem, lüktess szembe a széllel:

ahogy megyek, ahogy megyek / és gyorsabb bennem a hang, a hangom, amely kiált majd, madárhang, az ínség-város kapujában.

1911. július
(A prózaverset Rilke Vačlav Nizsinszkij számára írta, és ezt a darabot kiemelte a Figurines pour un ballet-sorozatból.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/16)

[Laß dich nicht irren die Zeit]

Meg ne zavarjon idő: messze mi van, és mi közel?
Nem halljuk-e ezt a szívet, mely az Úrhoz menetel?
Ahogy, száz eseten túl, utolér s megérint:
talán rendületlen lelkünk, amit elérünk.

1911. július végén
(A verset a költő édesanyjának egyik könyvébe – Szent Ágoston: Vallomások – írta be; Rilke maga is fordított egy rövid részletet a Confessiones elejéről.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/17)

[Viel schon erreicht ein Buch]

Sokat elér egy könyv, ha meséje erős kötelezvény:
ám egy mélyhegedű szenvtelenül kötelez.

1911. augusztus
(KA 2/17)

[Ach, da wir Hülfe von Menschen erharrten]

Ah, jó szót ahol szomjaznánk emberektől: angyalok
szállnának át egyetlen lépéssel hangtalanul
heverő szívünkön

1912. július 11., Velence
(Rilke Marie Taxis hercegnének: „Bár volnék megint egyszer annyira, hogy csak a munkára áhítozzam [kiegészíthetnénk: és nem emberekre]; tegnap, hevenyészve, ezt írtam jegyzetfüzetembe:) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/39)

[Das Kind]

A gyermek[1] széles arcán
a szép kielégült foltok
dicsérik a serény világot
mely fáradozni se szégyell

1912. július közepén
(KA 2/40)

[und das offne Glück]

és elragadó egek
kitárt boldogsága

1912. augusztus elseje táján
(KA 2/40)

Mária mennybemenetele
Himmelfahrt Mariae

/I/

Drágaság, olaj, mely felfelé tör,
füstölő-kosár kék füstös pereme,
basszuslant hangja, égi egyenese:
buggyanj ki, tejcsepp a földi létből,

tápláld, nyugtasd a még törpe mennyet,
mely téged áhít, e csupa könny vidék:
mint magas kalász, ha már arany lett,
s megtisztult, mint egy tóban a kép.

Amint mi éjjel – kutak zubognak –
halljuk árva fülünk hangjait:
felszállsz, látjuk, egyetlen magaslat
vagy szemünkben. Hosszan küszködik,

pillantásom nem ér át a tű fokán,
amíg elillansz a láthatóból, –
vakul s elfehérül, miután
te tiszta égi színnel takarózol.

/II/

Nem csak tanítvány szeme siratja
palástod itt maradt könnyed bánatát:
ah, virág se lát már, lenge szirma,
s többé röppenő madár se lát,

és hiába ámul el a gyermek,
tehén hiába emészt s legel –
csak ami itt marad, szelídebb lett,
s a menny, belül, minekünk jön el.

Gyümölcs hasad életünk legalján,
bogyó, csupa édes íz a száj –
hadd kóstoljuk, amint elragad tán
boldog tűntödre a földi táj.

Tűntöd helyén: nekünk ott kell állni.
Vigaszt kér mindenünk idelenn.
Légy te nekünk bor, légy kegyelem.
Mert nemléted nem tudjuk belátni.

1913. január, Ronda
(Rilke 1913 elején sok Greco-képet lát Toledóban. A Mária mennybemeneteléről ezt írja: „Egy nagy angyal nyomul be rézsútosan a képbe, két angyal csak úgy nyújtózkodik, és mindennek túlsúlyából valamilyen merő felfele törekvés keletkezik, és nem is lehet máshogy. Ez a menny fizikája.” A vers Rilke szemében a Marien-Leben kiegészítése volt.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/44–45; 2/469)

[Die weißen Häuser hin ein Überfließen]

Fehér házak vonalán, szerte, bőség,
Természet árad és adakozik –
koldusok tódulnak, hogy betöltsék
a felfakadt irgalom nyomait.

1913. február, Ronda
(KA 2/49)

[Da rauscht der Bach]

Zúg, ím, a patak, s rólad (aki hallod)
semmit se tud. Feltűzöd panaszod
a szelekre: de ő tiszta napok
mentén fut, sose látott, sose hallott

1913. február, Ronda
(KA 2/49)

[Wird mir nicht Nächstes?]

Jön-e jövőm? Vagy én már csak időzzem?
(Könnyem tördeli sokszor, torzítja mosolyom),
mert néha pár romlatlan láng hevében
igaz szívemet bízvást felfogom.
Egykor kikelet jöttét kicsikarta,
igaz, fényei élet-tárnákba szorultak –
Ó, de megértett bolygó-vonalakra
szállt fel, mint beállt éjszakán a csillag.

1913. február, Ronda
(KA 2/49)

[Wir wissen nicht, was wir verbringen]

Nem tudjuk, mit halasztunk: nézd, ami
nevet hord, elillan, és minden létezés
az utolsó pillanatban költi ki magát,
és hallani sem akar / intő jelekről,
alig moccan levél: de mi már mások vagyunk,
letagadjuk, kinevetjük, meg sem ismerjük,
ami tegnap gyönyör volt. Maga az istennő
is inog felettünk.

1913. március elseje körül, Párizs
(KA 2/51)

[Es war eine kühne Bestürzung]

Éles megrökönyödés volt látni, milyen könnyen irányítható az egész. A tábornok – két szárnysegédjével – helyet foglalt az invalidusok dómja előtt, és jobbról, az állomás felől teljes mellszélességben, elszántan hömpölygött a menet. A parancsnok – elöl, lovon – röviden pillantást váltott a fővezérrel, de sokszor elég volt egyetlen kis jeladás, és a mozgó, tarkabarka tömeg felfogta szándékát, és rögtön, könnyedén meglódulva, új, világosan kitáruló pályára tért.

A lándzsás lovasság villogva hullámzott, fürgén, izgága rebbenések közt gyűrődött egymásba az alacsony, ménesformán izgő-mozgó lovakon. Az állatok vidám, tavaszias szeszélye odalenn tökéletesen, szervesen beleolvadt a tömegbe; legfinomabb indulataik azonban egyenként kiütköztek fenn, a lándzsák pici szalagjain: reszketett, lengett, libegett a sok-sok zászlócska. És amit kiadtak, azt rögtön pótolta számukra a tavaszi levegő, amely – úgy tűnt – most boldogan cicázott a temérdek kis hahotázó, szabad, magasba emelt dologgal. Az egész sodródott előre, csillogott, örvénylett vastagon, mintha túl gyorsan játszaná a tavaszt az utca – fiatal erdőket, szalagokat, patakok iszkolását –, mintha fukarkodnia kellene az idővel. És alig viharzott el az első csoport itt kint a nyüzsgéstől megélénkült sugárúton, – nézd csak: már tódult is – mintha a fény tárnája nyílt volna meg – a mellpáncélos lovasság, súlyos, fáradságos, komótos menetben. Habozva fordultak meg, s hömpölyödtek immár zúdulva a parancsolt irányba. Az élen a trombitások kara, mint valami száj, amelyen át ez a hatalmas teremtés kizúdítaná hosszú leheletét. A hirtelen felemelt, lassan záruló ívben felzárkózó, ajkakhoz illesztett trombiták villanása világosan tükrözte a feszültséget; ezer és ezer szórványos zörej – mely eladdig nem ismerte egymást – most összemelegedett, hátrahőkölt, immár csak háttérül szolgált a küszöbön álló harsogásnak. Egyre nagyobb volt a megilletődés: ki-ki kalapot emelt az elsereglő lobogók előtt; később eszembe jutott, hogy azon a reggelen csak két halottat üdvözöltem (ifjú holtakat fehér szemfedél alatt), és hét lobogót. Büszke voltam ismeretségeimre.

Valószínűleg 1913 tavaszán, Párizs
(KA 2/52–53)

Tavaszi
(Párizs)
Aus einem Frühling
(Paris)

Ó, e rengeteg halott, áprilisban –
fekete kordék ahogy átviszik
őket a bősz, féktelen sárga fényen:
mintha a súly még lázadozna éppen
a dolgok henye könnyülése ellen
morgolódva… Nézd, hogy vonulnak itt
konfirmációra: tegnap kötényke
volt még rajtuk, de most hamar elérte
őket a felnőttkor. Fehérlenek
Isten előtt, szilfák legelső reszketeg
árnya alatt.

1913. április, Párizs
(KA 2/54)

Narcissus
Narziss

Narcissus elmúlt. Lénye centrumát
szépsége folyton távolba emelte,
mint dús illatát a vérjáspis-ág.
De sorsa volt, hogy önmagát figyelje.

Ami felszállt róla, visszaszerette,
de nem őrizte meg a fürge szél,
és mámorában nem volt több szerelme,
és megszűnt, és már nem tudta, hogy él.

1913. április, Párizs
(A két Narcissus-versben nem Siegmund Freud N-fogalma, hanem Lou Andreas-Salomé elmélete játszik szerepet. [Kifejtése: KA: 2/476–477.] Rilke Narcissus-versei nem az általában N-szal összefüggésbe hozott én-összpontosítással, hanem a szabad képzelgésben lezajló én-vesztéssel állnak összefüggésben; ebben döntő elem a művészi tevékenység, a szerelem és álom folyamata. Míg LAS a nárcizmus pozitív vonásait emeli ki, Rilke számára a nárcizmus veszélyezteti a saját, körülhatárolt identitást, másrészt gerjeszti az én-te kapcsolat kudarcát.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/55)

Narcissus
Narziss

Ez hát: ez száll el rólam s leng felül
a légben, amíg a ligetet érzem –
könnyen leválik s elidegenül,
ragyog: nem úszik semmi ellenében.

Hát ez hámlik le rólam szüntelen –
nem tágítok, csak várok, elidőzöm…
de zsibong, lázad minden peremem,
elzuhan tőlem, – elszáll, hogy legyőzzön.

Kár aludnom. Semmi nem köt eléggé.
Laza közép, – gyenge bennem a mag,
olvad gyümölcshúsom. Szétlövellné,
repedjen rólam minden héjazat.

Ami ott megfogan, s mint én, olyan,
s szétsírt jelekkel az egekre reszket:
az tán egy nő szívében megszülethet
így, belül; de nekem kár, hasztalan

vágynom rá, hiába is udvaroltam.
Most reng a víz részvétlen, hallgatag,
szétszórt síkján, s én bámulhatom hosszan
gyászos rózsakoszorúim alatt.

De ott nem szeretik. Nincs benne ott
lenn semmi, csak ledőlt kövek nyugalma –
s én nézhetem belül a bánatot.
Ezt látta bennem egy női pupilla?

Álmában így lett tán édes és érett
rettegés? Már érzem, övé vagyok.
S félek, ha látásom mélyére érek,
azt hihetném, hogy halálos vagyok.

1913. április, Párizs
(„…belül a bánatot”: Lou Andreas-Salomé azt írja: „Gondoljuk meg, hogy a legenda Narcissusa nem mesterséges tükör előtt áll, hanem a Természet tükre előtt: lehet, nemcsak önmagát pillantja meg a vízben, hanem önmagát mint a mindenséget… Valóban, tekintetében az elragadtatáson túl nem jelenik-e meg a melankólia is?” Ott azonban a szomorúságot az én-vesztés motiválja, nem a mindennel fennálló kapcsolat elvesztése.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/56; 2/478–479)

A vers 4–6. szakaszának első változata:

Most, akár egy álom, ott összegyűlik,
felfele reszket, könnyes jelet ad,
s fájva kéri a patak mély erőit:
legyen lenn hozzám hasonló alak.
S hasonlít is, igen. Nők látnak engem
így, ilyen a szemöldök és a száj:
ha rám néztek, így láttak szerelemben…
De most elillant, és csak vár és áll
a közömbös vízen: ők szeretik,
de engem nem szeretnek. Gyűrt hullámait
részvétlen tófenéknek

(KA 2/478; SW 2/393)

A galambok
Die Tauben

Pehely ködben dereng a szürke begy,
mint érzékek ha múlnak lámpafényben –
s e pír ahogy a füstben ég fehéren:
lefojtott áldozatból érkezett.

Adomány telt és betöltött alakja,
medre két nyitott és lapos tenyér –
egész a szárnytőig telített edény,
onnan csak szem s hajlat kontrasztja lakja.

Nyakán szokott szorítás ujjnyoma,
ahol a papok megragadják –
de már látod csupasz nyakszirtje alját:
az istenség nyugalmat szórt oda.

1913. április, Párizs
(A galamboknak számos kultúrában szimbolikus funkciója van; a görögöknél Afrodité szent madarai, míg a zsidó kultuszban gyakran jelenik meg mint áldozati állat.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/59; 2/481)

[Bestürz mich, Musik]

Boríts el, muzsika, ritmikus dühökkel!
Magas vád, szívem szemére tornyosulva,
mely hullámzani röstellt, kíméletet kért.
Szívem, nézd:
égi varázslat. Megelégedsz-e szinte mindig
csonka ütemekkel? Mert a boltozatok várnak,
legfelül, fenn: töltsd meg őket orgona-hömpölyödéssel.
Miért kívánod rideg szeretőd rideg pillantásait? –
Nem lélegzik-e vágyad, az angyal harsona-hangján?
Kezdi a Végítéletet ő, zengő viharokat küld:
ó, nem jön szerelem, sehol, nem születik meg,
akit te sorvadozva nélkülözöl…

1913. május, Párizs
(Meglehet, egy vasárnapi chartres-i kirándulás emléke. Rilke azt írja Anton Kippenbergnek 1913. május 29-én: „ahol az történt, hogy a rengő állványzaton csak álltunk és álltunk, a harangozók rángatta harangok mellett, fenn, a Végítélet robajában, miközben lent, a keskeny árnyas utcácskákban csöndesen és formásan vonult a körmenet”) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/59–60; 2/481)

[Nun wachen wir mit den Erinnerungen]

Virrasztunk immár az emlékeinkkel,
azt érinti arcunk, mi messze ment.
Édes suttogás régen borított el –
most itt ül oldott hajjal: ő a csend.

1913. május, Párizs
(Nyilván Johannes von Nádherný öngyilkosságával áll összefüggésben.) (A német kiadás jegyzete)
(KA 2/61)

[Dich aufdenkend wird mein Wesen erglühter]

Rád gondolok: lényed parazsa rebben –
ereim pirítják az éjszakát.
Szívemnél fegyverben egy őrszem
gyanútól csörömpöl. Most érzed át,
ébren, a nagykorú csillagvilág
mit üzen? Zuhansz a fékezhetetlen
térből kifele

1913. május, Párizs
(KA 2/61)

[Daß du mir schöne, Dunkles spiegelnde Quelle]

Hogy te, éjt tükröző, gyönyörű forrás
legkeményebb jövőm szikláiból fakadtál

1913. május, Párizs
(KA 2/61)

[Nicht wie du ihn nennst]

Nem neve hinti hatalmát
szét a szívedbe.
Édesem: égő mozdulatod
lángja teremti meg őt.

1913. július 4. (éjszaka), Rippoldsau
(KA 2/62)

[Wie junge Wiesen]

Ahogy friss, virágos mezők a lankát
lágy fátyollal gyarapodva az egész
év tapasztalatával felruházzák,
lágy szelet sejtve, szinte boldogan
a hegy veszélyes-ferde csúcsain túl:
úgy pihen az arc – élénk, lágy, mulandó –
a koponya élén, mely – mélybe tartva –
akár a szőlővenyigék a lejtőn
ragyogó világűrrel szembesülnek.

Mint héjában a makk, úgy illeszkedett rá felülről erre a héjszerűen befogadó koponyára a korona: a része volt, együtt alkottak egyetlen szerves uralmat. A király volt a gyümölcs, akit az egek érleltek meg. (Könnyedén magjához metszett arc, alig több, mint a gnomón beosztása a nehéz (?), rézsútos kövön. Nesztelenül lejtős arc, ó szőlőhegy, a váz ferde síkján, széles, egészen alacsony homlok, amelynek első csíkjait rögtön birtokba veszi a korona; szárnyalva elálló fülek finom szelleme. Belső bor bacchusa. Arc, amelynek konstruktív feltételei megegyeztek céljaival, úgyhogy önmagától, minden járulék nélkül vált merőben tiszta kifejezéssé. A száj nyűgöző varázsa. A felső ajak az alsó felett, amint az istennő, a mennyboltot emelve, elhajlik a földtől. Tiszta lendületének ívelése az előrefittyedt húsos alsó ajkon. A felső vonások, a lapos szempár, a két – súlyokat hordozó – hatalmas szemöldök könnyed megrajzoltsága – szemben a száj gondos kivitelezésével. Az orr képezi az átmenetet, tisztán érzéki, széttartó cimpáival.) (Ideiglenesen)