A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Quinn Slobodian – Ben Tarnoff: Muskism. Guide for the Perplexed

Harper, 2026

Copyright © Quinn Slobodian, Ben Tarnoff, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Falcsik Mari, 2026

Borítóterv © Daniele Roa

Borítófotó © Jesse Kunerth/Alamy

Minden jog fenntartva

Tartalom

Bevezetés – A XX. század operációs rendszere

ELSŐ RÉSZ – Az Alapítvány

1. Erődfuturizmus

2. A szuperkészlet

3. A szuverenitás mint szolgáltatás

4. Elektromos autonómia

MÁSODIK RÉSZ – Kiborg

5. A figyelem alkímiája

6. Kibernetikus kollektívák

7. Godwin gépe

8. X állam

Befejezés – A muskizmus négy jövője

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés – A XX. század operációs rendszere

Mindenkinek van véleménye Elon Muskról. Zseniális vállalkozó, aki a tudományos-fantasztikus jövőbe röpíti az emberiséget. Vagy: mémek ketaminfüggő ura, aki buborékokat fúj, és születési arányszámokról hablatyol. Vagy, újabban, a szélsőjobboldal bábja, akinek az agyát már szétbomlasztotta a Twitter meg a sok sötét jóslat a migránsinvázióról.

A megítélések különböznek, de egy közös bennük: mint személyiséget közelítik meg Muskot. Megmentő, bohóc, gazember, függő. A helyes történelemfelfogás azonban túlmutat az egyén pszichéjén. Amikor mi ketten – egy történész és egy műszaki író – elkezdtünk beszélgetni erről a könyvről, úgy gondoltuk, nem az a kérdés a hasznosabb: kicsoda Musk? – hanem az: minek a tünete Musk? A következőkben erre próbálunk választ adni, mégpedig Musk nyilvánosan elhangzott szavaira és publikus tetteire hivatkozva, mint azt a könyv végén található források és jegyzetek is dokumentálják.

Egy évszázada annak, hogy Henry Ford megírta népszerű memoárját Életem és működésem címmel. Nem sokkal ezután az emberek kitalálták a „fordizmus” szót. Egyetlen embertől eredeztetve új gyakorlati szemlélet született. A fordizmus több volt, mint a gyártósorról leguruló gépkocsik: szimbóluma lett a XX. századi kapitalizmusnak, amely a tömegtermelés és a tömeges fogyasztás összekapcsolásán alapult.1

Mi ugyanígy közelítünk Musk alakjához. Miképp mások is állítják, Elon Musk nemcsak egy személy, hanem egy világszemlélet, a muskizmus megtestesítője.2 Ez nem az ő szóhasználata – ahogy Ford sem beszélt soha fordizmusról. Ha a fordizmus volt a XX. század operációs rendszere, akkor állíthatjuk, hogy a XXI. század számára a muskizmus kínálja a lehetséges működtető szisztémát.

A fordizmushoz hasonlóan a muskizmus is modernizációs folyamat. Azonban a fordizmus az életszínvonal mindenki számára elérhető emelkedésének ígéretével írta újra a társadalmi szerződést: autókat minden garázsba, hűtőszekrényeket minden konyhába és a termelékenység növelésével együtt emelkedő béreket! A muskizmus nem osztja széles körben a jutalmakat. Az ő ígérete a technológia által elérhető szuverenitás.

Musk nem csupán autókat, rakétákat és műholdakat ad el. Azt az ábrándot árulja, hogy ebben az egyre bizonytalanabbá váló világban az államok is, az egyének is úgy erősíthetik meg az önállóságukat, ha az ő infrastruktúrájához csatlakoznak. Paradox módon ezáltal tőle válunk függővé. Musk technoszuverenitás néven nem kínál mást, mint hogy lépjünk be a saját körbefalazott kertjébe, amelynek kapukulcsa az ő zsebében van. Mind a Pentagon, mind a NASA a SpaceX-től függ; a Starlink már a csatatértől a vadonig mindenütt nélkülözhetetlenné lett; az X és a Grok már kezdenek beépülni az államba. Ha megpróbálunk lekapcsolódni Muskról, nyomban rájövünk, hogy a konnektor az ő kezében van.

Ráadásul ez a technoszuverenitás még szelektál is. Némelyeknek autonómiát kínál, másokat kirekeszt. A migránshordák és liberális támogatóik „a woke✶ elmevírusának” hordozói, amelyet le kell nyomozni, meg kell fékezni és ki kell irtani. A muskizmus a világot sérült kódnak tekinti. Az embertársaink iránti empátia nem más, mint „támadókód” – mentális szoftverünk sérülése –, amellyel rosszindulatú szereplők machinálnak, hogy „civilizációs öngyilkosságba” kergessék a Nyugatot.3 „Az öngyilkos empátia olyan, mint egy autoimmun betegség – mondja Musk –, amelynek során a test megtámadja önmagát.”4

Ha a muskizmus egyik arca a technoszuverenitás, akkor a másik a kirekesztés. Az ellenintézkedések közé tartozik a tisztogatás a közösségi hálózatokon, az AI-modellek ideológiai megtisztítása és az idegen etnikumok tömegdeportálása. A végső cél az a tisztára szűrt közösség, amelyet kulturális és genetikai hovatartozása határoz meg: a fehér, európai Nyugat tagjaként él a felsőbbrendű technológia védfalai mögött – abban az erődben, amely az emberiség legjavát hivatott megvédeni a legrosszabbjától. A muskizmus elbástyázott kertjében a technológia erődíti a nemzet és az otthon falait. Keményítsétek meg a szíveteket, erősítsétek meg a határaitokat, és eresszétek rá a hibakeresőt a kódbázisra! „Ha a tolerancia a nyugati civilizáció végét jelenti – posztolta 225 millió követőjének 2025-ben –, akkor nem lehetünk toleránsak.”5

Mit érhetünk el azzal, ha a muskizmust vesszük górcső alá Musk személye helyett? Egyfelől, a muskizmus azt is segít tisztázni, hogy kicsoda Musk. Sokan még mindig úgy gondolnak rá mint a kormányt semmibe vevő libertáriusra. Mi úgy véljük, épp az ellenkezője igaz: Musk az állammal egyesülve építette föl birodalmát. Lépten-nyomon előhozza a Mars gyarmatosítása iránti vágyát, amit élete fő műveként emleget. A muskizmus logikája megmutatja, hogy a Mars-projekt mögött soha nem állt komoly menekülési terv – ez csak az alku alapja: további technoszuverenitási törekvések eszköze. Musk online személyiségét is folyamatosan félreértik. Kritikusai éretlenséget és rosszindulatot látnak benne, a rajongói pedig közvetlenséget és hitelességet. Egyik oldal sem látja, hogy a muskizmusban a trollkodás maga az infrastruktúra. Minden egyes tréfa, minden szavaztatás a reagálóképesség stressztesztje: még mindig képes-e egyetlen poszttal megmozgatni a piacot? Tudja-e még mindig úgy felügyelni az algoritmust és az alapjául szolgáló AI-tanító adatbázist, hogy még inkább jobbra tolja? Képes-e megőrizni a demokrácia látszatát a notórius kommentelők körében tartott népszavazással? Nem játék ez, hanem kísérlet. Ha tudatában van, ha nem, Musk folyamatosan méri és manipulálja a figyelem rugalmasságát, a hit sávszélességét.

Mindemellett a muskizmus szűkülő jövőt képzel el az emberiségnek. Az automatizálás oda vezet, hogy az emberek kikerülnek a termelési folyamatból. A közösségi média, az agy–számítógép interfész és a mesterséges intelligencia térhódításával az emberek egybeolvadnak a gépekkel, és létrehozzák a „kibernetikus kollektívát” – ahogy Musk nevezi. A technológia által elérhető szuverenitás tehát kiborgformát ölt.

Muskot gyakran látják legyőzhetetlennek. Pedig birodalma alapja mégis törékeny. Az egyik hasonlóság közte és Ford között, ami leginkább észrevétlen maradt: a személyes vagyonuk végletes illikviditása. Ford vagyonának csaknem az egésze a saját Ford-részvényeiben feküdt, amelyek még halála után is csaknem egy évtizedig magánkezelésben maradtak. Musk szintén majdnem egészében a saját vállalatainak részvényeiben tartja a vagyonát. Amint egy interjúban rá is mutatott: „Ha a Tesla és a SpaceX tönkremennének, én is azonnal tönkremennék.”6

Ezért van ráutalva a muskizmus arra, hogy minduntalan a közelgő nagy áttörést várja, a technológia, a bolygó megmentése, a váratlan pénzügyi bevételek terén. Hogy vagyoni helyzetét fönntarthassa, Musknak fönn kell tartania a hitet abban, hogy a vállalatai a jövőben egyfolytában exponenciálisan fognak növekedni. Az efféle mesemondás pénzügyi értékét a Szilícium-völgyben tanulta meg: a buboréknak muszáj feszesre fújva maradnia. Musk életrajzát vizsgálva azt látjuk, hogy jövőképe többnyire az üzleti ciklus áramlásának irányába halad. Amikor olcsó a hitel, szabadabban árad a retorikája – pénzszűkében pedig mindjárt ellenségeket sejt mindenütt.

Oly korban élünk, amely kedvez a muskizmus virágzásának. Szerte a demokratikus világon történelmi jelentőségű mélypontra süllyedt az emberek intézményekbe vetett hite.7 A bevándorlásellenes hangulat nagyban megerősítette a szélsőjobboldalt, amely az 1930-as évek óta napjainkban ünnepelheti a leglendületesebb újjáéledését – az élen legharsogóbb szócsövével, Elon Muskkal. Donald Trump külföldön a nemzetközi liberális rendet próbálja meglékelni, míg belföldön az amerikai alkotmányos rendet rohamozza. A fokozódó versengés az Egyesült Államok és Kína között, illetve az ukrajnai orosz invázió olyan világot hozott, amely széttagoltabb, paranoidabb és militarizáltabb, mint a korábbi volt. A gázai népirtás, amit Izrael az Egyesült Államok teljes kétpárti támogatásával követ el, a nemzetközi jog utolsó látszatát is szétfoszlatta.

A muskizmus remekül illeszkedik ezekhez a fejleményekhez. A technológia révén elérhető szuverenitás ígérete szinkronban van a deglobalizálódó világ politikájával, amelyben az államok mind jobban értékelik a függetlenséget az integrációval szemben. Hogy a muskizmus egyeseknek autonómiát ajánl, míg másokat kirekeszt, ez teljes összhangban van az új antihumanitarizmussal, amelynek uralma alatt egyes népességcsoportok száműzetésre és halálra vannak ítélve. A muskizmus kiborgok iránti vonzalma összecseng a politikai és üzleti elit technomaximalizmusával, amely minden alkalmat megragad, hogy – a legutóbbi időkben a mesterséges intelligencia álcája alatt – mind mélyrehatóbban digitalizálja az életünket.

Ha azt mondjuk, hogy a muskizmust érdemes komolyan venni, azzal még nem mondtuk azt, hogy garantált a sikere. De korunk intézményi összeomlása kedvező alkalmat kínál neki. A társadalom egyszer majd új alapokon stabilizálódik – a muskizmus biztosíthatja ezt a fundamentumot.

Tisztázzuk: mi nem azt állítjuk, hogy az elmúlt években valamiféle összefüggő hiedelemrendszer irányította Musk döntéseit. Nem szisztematikus gondolkodó, nem olyasvalaki ő, akit megrögzött ideológia vezérel. Minket nemcsak az érdekel, amit mond, hanem az is, amit tesz, illetve azok a történelmi erők, amelyek a cselekedeteit befolyásolják. A muskizmus az ember és a pillanat közti visszacsatolási hurokban érhető tetten. Hogy megértsük azt a világot, amelyet Musk szándékszik fölépíteni, azokat a világokat is meg kell értenünk, amelyek Muskot fölépítették.

Ezt tűztük ki könyvünk céljául. Elmondjuk Musk történetét meghatározó pillanatai bemutatásával, az apartheidkori Dél-Afrikától kezdve a mémérméken és a rakétakilövőn át a katasztrófahíreket pörgető doomscrolling jelenségéig. Föltárjuk, hogy improvizációiból miképpen kristályosodott ki, pénzügyi ciklusoktól és geopolitikai válságoktól fölnagyítva, a muskizmus. Könyvünk útmutató azok számára, akik nemcsak Muskot nézik döbbenten és zavarodottan, de a történelem jelenlegi állását is, amiben találtuk magunkat.

✶ A szerzők később elmagyarázzák a woke mozgalom létrejöttét és lényegét: a fordításban a woke mellett az „éber”, „éberség” szavakat is használjuk, emlékeztetve időnként a szó elsődleges jelentésére. (A Ford.)

ELSŐ RÉSZ Az Alapítvány

Elon Musk régóta hivatkozik úgy Isaac Asimov Alapítvány-regényeire mint a fejlődését formáló tényezőre.1 A széles körben sci-fi-klasszikusként számontartott sorozat a távoli jövőben játszódik, a Galaktikus Birodalom hanyatlásának napjaiban, amikor Hari Seldon, a zseniális matematikus megalapítja az Alapítvány nevű szervezetet. Az Alapítvány célja az, hogy megőrizze az emberi tudást, és elősegítse a faj haladását a birodalom összeomlását követő sötét korszakban is. Az Alapítvány válságok során át, fokozatosan terjeszti ki befolyását, mígnem kifejlődik belőle az új Galaktikus Birodalom.

Asimovot az érdekelte, miképp halad át a történelem egyik korszakból a másikba. (Alapinspirációjaként Edward Gibbon műve, A Római Birodalom hanyatlásának és bukásának története szolgált.)2 Asimov az Alapítvány-sorozatban a történelmi folyamat egyfajta modelljét mutatja be, éspedig olyat, amelyben a korszakok nem szabályos rendben követik egymást, mint egy vonatszerelvényben a vagonok. A különbség leginkább az, hogy mindig az előzőben látjuk kicsírázni az újabb korszak magvait. Az Alapítvány az első Birodalomban jön létre, hogy magként szolgáljon a második számára.

Hasonló történetként mesélhetjük el, ahogy a muskizmus föltűnt a magunk mögött hagyott fél évszázadban. Konkrét történelmi körülményekből fakadt, majd azokon túllépve valami új felé mutat.

Jelen könyv első része Musk életének négy meghatározó időszakán keresztül követi nyomon a muskizmus fejlődését. Az 1. fejezet a gyermekkorát vizsgálja, melyet Dél-Afrikában töltött az 1970-es és ’80-as években, az apartheid korában. A 2. fejezet korai karrierjét mutatja be, ami az 1990-es években indult, a dotkom-lufi idején a Szilícium-völgyben, ahol első vagyonát szerezte. A 3. fejezet a SpaceX-szel foglalkozik, amelyet 2002-ben alapított, miután kiszállt az internetes gazdaságból, és Los Angelesbe költözött. Végül a 4. fejezet a Tesláról szól, amelyet 2008-ban vett át mint vezérigazgató, miután évekig a cég befektetője volt.

Ez a négy fejezet a muskizmus pilléreit állítja elénk. Bemutatja, hogyan formálódott a muskizmusban a technoszuverenitás ígérete az elmúlt ötven év legfontosabb politikai, gazdasági és kulturális fejleményei során. Az Alapítványhoz hasonlóan a muskizmus szintén olyan új rend, amely még a régi rend héjában épült föl.

1 Erődfuturizmus

„Ébredjünk arra, hogy nagyszerűbb életvitelre nyílik anyagi lehetőségünk” – ezt Elon Musk anyai nagyapja, Joshua Haldeman írta 1940-ben, a Technocracy Incorporated folyóiratában.1 Haldeman csontkovácspraxist vitt, korábban pedig vadlovakat tört be Saskatchewanben – és aktív tagja volt egy olyan mozgalomnak, amely azt tűzte ki célul, hogy egy csapásra semmisítse meg a kapitalizmust és a demokráciát. A Howard Scott amerikai mérnök által 1933-ban alapított „Technokrácia mozgalom” a mérnökök diktatorikus uralma alatt működő társadalmat képzelt el, akik tudományos elvek alapján osztanák el a forrásokat. A pénzt stabil energiaegység helyettesítené, az úgynevezett „erg”. A széles körű automatizálással kiegészítve ez a társadalomberendezkedés mindenkinek több szabadidőt biztosítana. Csak a huszonöt és negyvenöt év közöttieknek kellene dolgozniuk, és csak napi négy órát, heti négy napon át. „A technokráciában akként látjuk a tudományt, mint ami a szűkösség gazdaságát átváltoztatja a bőség korszakára” – hirdette Scott.2

A hívei körében teljes volt az odaadás a technokrácia iránt. A tagok számokkal azonosították magukat (Haldeman volt a 10450-1-es).3 Egyforma szürke kabátot viseltek, és egyforma szürke Pontiac szedánokból álló konvojokban közlekedtek. Még külön üdvözlésük is volt. „A technokrata ember új kultúráját a tudás hatalma uralja majd – írta a technokráciával rokonszenvező E. Merrill Root, aki később segített a tekintélyes konzervatív magazin, a National Review beindításában is. – A régi kultúra az erőtlenek siránkozása, az új kultúra az erősek költészete lesz.”4

Ez a jövő új rendet követel: ez lesz a szuperállam avagy Technátus, amely Grönlandtól a Galápagos-szigetekig terjed majd ki. Csakis ilyen nagyságrendben lehet képes az önellátáshoz elegendő mennyiségű forrás fölött rendelkezni. A Technátust a gazdasági függetlenség is védelmezné a globális pénzügyi rendszer romboló hatású bonyodalmaitól. Haldeman különösen kedvelte a technokráciának ezt az aspektusát. „Itt, ezen a kontinensen is mindenünk megvan, ami csak szükséges ahhoz, hogy kétségmentes biztonságban érezzük magunkat – írta egy 1940-es cikkében a csoport folyóiratában. – A technológia korában itt, ezzel a technológiai irányítással az észak-amerikai nép képes volna állni a világ összes többi részének együttes támadását is.”5

Miután a kanadai kormány 1940-ben betiltotta a Technokráciát, Haldemant rövid időre lecsukták. Mivel később más politikai kísérletei is hatástalannak bizonyultak, 1950-ben a családjával – így Elon Musk édesanyjával, Maye-jel, na és az országfelfedező kalandokhoz egy kabrióval meg egy repülőgéppel – emigrált Dél-Afrikába.6 Jelentőségteljes az időzítés. A család mindössze két évvel azután érkezett, hogy a Nemzeti Párt hatalomra került, és bevezette az apartheid, vagyis a szeparatizmus, a faji megkülönböztetés politikáját. Az igazat megvallva részben ez vonzotta ide Haldemant. „Ahelyett, hogy a kormány hozzáállása eltávolított volna Dél-Afrikától, pontosan az ellenkező hatást váltotta ki: épp ez ösztönzött arra, hogy idejöjjek és itt telepedjek le” – nyilatkozta Haldeman nem sokkal a megérkezésük után a Die Transvaler című apartheidpárti újságnak.7 A rezsim támogatóinak szemében Dél-Afrika a fehér civilizáció ellenségektől körülvett fellegváraként állt a fekete kontinens csücskében. Később egy saját kiadású, dühödt antiszemita szóáradatban Haldeman megbélyegezte az apartheid elleni nemzetközi szembenállást, ami szerinte a „világuralomra törő zsidó összeesküvés” bizonyítéka.8

De Dél-Afrika nem pusztán a fehér felsőbbrendűség állama volt, hanem a modernizáció állama is. W. A. de Klerk dél-afrikai író szerint az apartheid nem volt más, mint „a társadalom átalakítására tett kísérlet teljességgel egy társadalmi-politikai vízió szellemében”.9 A rezsim, mint Paul Edwards és Gabrielle Hecht történészek kiemelik, „technopolitikai programot” hajtott végre, és ez hűséget követelt azoktól, akik elköteleződtek fő irányelve, a faji megkülönböztetésen alapuló utópia fölépítése mellett.10

Az apartheid építészei futuristának tekintették magukat. Akként üdvözölték a technológiát, mint amitől azt remélik, segít majd nekik megszilárdítani a szívós, régimódi faji egyenlőtlenséget. Olyan nemzetközi cégek támogatásában részesültek, mint az IBM, a Ford, a Toyota, amelyektől technológiákat vásárolhattak, így megerősíthették a szuverenitásukat. A szuperszámítógépeket a fekete munkások számlálására, nyomon követésére és átcsoportosítására használták, a hazai ipar létrehozása során alkalmazhatták az autógyárak tervrajzait, a nukleáris fegyverek pedig megadták a rezsimnek a végső védelmet az ellenségeivel szemben. Szingapúr első vezetője, Li Kuang-jao ismertette, hogyan csinált országából „mérgező garnélát”: miképp tette emészthetetlenné magát a körülötte élő ragadozó nemzetek számára.11 Dél-Afrika ugyanezt a játékot játszotta el a rooi gevaar (vörös veszély) és a swart gevaar (fekete veszély) kettős fenyegetésével, azaz a kommunizmussal és a fekete nacionalizmussal szembenézve. Az állam csak a modern technikák és technológiák átvételével biztosíthatta fennmaradását.

Bár gyakran elintézik azzal, hogy anakronizmus volt, Dél-Afrika – partnerállamához, Izraelhez hasonlóan – bizonyos tekintetben korunk előfutárának tekinthető. Militarizált, modernizálódó elszigetelődésének modellje jobban illene az exportkorlátozások, a kereskedelmi háborúk, az újrafegyverkezés, a visszaszervezés mai világába. Annak ellenére, hogy Musknak konfliktusos a viszonya szülőhazájával, a muskizmus bölcsője az apartheidrendszerű Dél-Afrika volt. Itt tanulta meg az erődfuturizmus leckéjét: azt a hitet, hogy ebben az ellenséges világban a nemzet önállóságát a technológiával lehet megerősíteni.

A jövő városa

Musk 1971-ben született Pretoriában. Szülővárosa maga volt az erődfuturizmus kirakata. A rezsim közigazgatási fővárosaként itt kaptak helyet az állami hivatalok, ahol az apartheidet tervezték, és a biztonsági szolgálatok, amelyek pedig fönntartották. A város kormányzati épületeinek stílusa az apartheid uralkodóinak törekvéseit fejezte ki. A nemzetközinek nevezett stílus letisztult modernista minimalizmusában készültek, tartóoszlopokkal, pódiumokkal és függönyfalakkal, betonból, acélból és üvegből. Musk ifjúságának Pretoriája csillogott-villogott, akár egy sebességváltó, épp olyasfajta high-tech megjelenéssel, mint Brazíliaváros vagy Chandigarh, a Le Corbusier tervezte metropoliszok.12

Ettől a sebességváltótól nem messze, a nagyváros szélén áll egy brutalista épületcsoport. Ez volt a dél-afrikai nukleáris kutatás főhadiszállása. Helyi elnevezése Pelindaba, ami zulu nyelven azt jelenti: „a történet vége”.13 Az aranybányászatból kinyert uránt fölhasználva, valamint amerikai és izraeli kutatók munkájára támaszkodva Dél-Afrika előbb atomenergia-termelésbe, majd később atomfegyverek fejlesztésébe kezdett. A rezsim 1982-re már egy működőképes nukleáris robbanófejet is a magáénak mondhatott.

Pretoria többi része az apartheid kőbe vésett törvénye szerint élt. A fekete népességet kiszorították a városból a szegregált kültelki településekre. A fehér elit ugyanakkor bezárkózva élt az olyan kertvárosokban, mint amilyen Waterkloof is, ahol Musk lakott középiskolás évei alatt, a várostól délre húzódó hegygerincen. Ezekből az úszómedencés, zöld parkos enklávékból gyorsforgalmi utak vezettek a városközpontba a minisztériumokhoz és a katonai létesítményekhez. Még nem olyan zárt lakóparkok voltak, amilyenné az 1990-es évekre váltak – de hát nem is kellett annak lenniük. Egy egész állam óvta a biztonságukat.

A város peremén gyárak és raktárépületek sorjáztak. Ez volt az iparosodás színtere, ahol Dél-Afrika igyekezett belföldi gyártással előállítani azokat a termékeket, amelyeket korábban importált. Körülzárt rendszer volt, amely gazdasági önellátásra törekedett. Pretoria nyugati részén már működött az acél-, a lőszer-, a gumi- és a műanyaggyártás. Tőle keletre, Silvertonban építette föl a gyárát a Ford 1967-ben. Északnyugatra, Rosslynban pedig a BMW alapította meg 1968-ban első Európán kívüli telephelyét.14

Az autógyárakat a fehér city és a fekete települések közé építették, hogy a fekete munkaerő mindig kéznél legyen: ha kell, igénybe vehessék, ha meg nem kell, félretolhassák. Míg a tömegtermelés a fordizmus alapelvében a tömegfogyasztással együtt szerepelt, a dél-afrikai változat a fehér kisebbség privilégiumaként tartotta fönn a fogyasztást. Az 1980-as években Stephen Gelb politológus a „faji fordizmus” névvel illette a dél-afrikai rendszert.15

A dél-afrikai állam termelékenységének, biztonságának és népességgazdálkodásának másik kulcsfontosságú technológiája a számítógép volt. Az 1965-ben létrehozott Tervezési Minisztérium úgy képzelte maga elé az országot mint a faji fordizmus elvei szerint megtervezett üzemet.16 A fekete közösségek erőszakos kitelepítésével a bürokraták letisztogatták a fehér területekről az úgynevezett „fekete foltokat” – az 1980-as évek elejére már három és fél millió embert telepítettek ki –, miközben új ipari területek felé irányították az olcsó fekete munkaerő áramlását.17

E hatalmas „társadalommérnöki” projekt megvalósításához óriási mennyiségű személyes adat fölhalmozására volt szükség. Dél-Afrika volt a megtestesítője annak a képződménynek, amelyet egy történész a „biometrikus állam” elnevezéssel illetett.18 A számítógépek kulcsszerepet játszottak abban, hogy a kormány képes legyen tárolni és földolgozni az apartheid megvalósításához szükséges információkat a „Book of Life” (Az élet könyve) nevű azonosítórendszerben, amely az IBM nagyszámítógépeit használta az összes állampolgár faji besorolásának rögzítésére. Az apartheidellenes aktivisták hamar észrevették az ilyen eszközökben rejlő disztópikus lehetőségeket. 1982-ben Az apartheid automatizálása című röpirat így képzelte el a közeljövő forgatókönyvét, amelyben az operátor a lekérdezés során ezeket az utasításokat adja a számítógépnek:

Add meg a Victoria utcában élő összes fekete nevét és címét. Az okmányaik számával és az ujjlenyomataikkal együtt … a számítógép kiírja a kért adatokat a képernyőre … Ezzel egyidejűleg az információt elektronikusan továbbítja a rendőrségnek … Az importált számítógépes technológia leegyszerűsíti az ilyesfajta műveleteket.19

Noha az állam tényleges kapacitása nem volt elegendő ahhoz, hogy ezek a félelmetes jóslatok valósággá váljanak, azért valóban ott kísértett ebben a technoautoritarianizmus réme. Az apartheid a kezdetektől fogva adatvezérelt projekt volt: olyan reakciós technokrácia, amely a társadalmat a technikai tudás megfelelő alkalmazásával optimalizálhatónak látta. A kormányzati tisztviselők tisztában voltak azzal, hogy a számítógépek még inkább növelhetik ennek a projektnek a pontosságát. Viszont a digitális eszközöket nemcsak a hatalom tartotta a kezében: az apartheidellenes csoportok szintén alkalmazták őket. Ők a Commodore 64-est használták – az 1982-ben piacra dobott korai személyi számítógépet –, éspedig arra, hogy titkosított üzeneteket küldjenek a külföldi aktivistáiknak.20 A technológia megerősítette az állam vértezetét, de ugyanígy képes volt arra is, hogy rést üssön rajta.

A világ egy dobozban

Volt még valaki, akinek a számítógép jelentette a kaput a szélesebb világra: az ifjú Elon Musk. Amilyen félénk és stréber gyerek volt, Muskot visszahúzódásra késztette a macsóskodás, amely akkoriban uralta a fehér Dél-Afrika társadalmát. Korántsem volt ott „értelmiségi kultúra” – mint az apja, Errol Musk felidézi.21 Az iskolában a gyermek Muskot kíméletlenül zaklatták. Otthon pedig szüntelenül olvasott. Ha kifogyott a könyvtári könyvekből – mint később mesélte első életrajzírójának –, akkor nekiállt, és befalta az egész Encyclopaedia Britannicát.22 Musk annak az angolul beszélő, városlakó fehér kisebbségnek volt a tagja, akik hajlottak rá, hogy kritikusan viszonyuljanak az apartheidhez, de ami a nézeteiket illeti, nem voltak föltétlenül antirasszisták. Az apartheidpolitika az afrikánereknek, azaz a holland telepesek (a búrok) leszármazottainak ügye volt, akik valaha megharcoltak a britekkel a Dél-Afrika fölötti uralomért, akkoriban pedig ők tették ki az ország fehér kisebbségének többségét. Az uralkodó Nemzeti Párt vezetőiként az afrikánerek alkották a lakosság politikailag legbefolyásosabb rétegét. „Az angolul beszélő, fehér kisebbségi dél-afrikaiak, mint amilyen Musk családja is volt, hasznot húztak ugyan az apartheid faji alapú hierarchiájából, de lényegileg elkülönülten éltek a kormányzó afrikáner rétegtől” – állapítja meg Rachel Savage dél-afrikai újságírónő.23

Ennek ellenére volt rá példa, hogy az angolul beszélő fehérek politikai szerepet vállaljanak. Elon Musk apja tizenegy esztendőn át volt a Pretoriai Városi Tanács tagja, 1972 és 1983 között, a Sunnyside nevű kertvárosi kerület képviselőjeként.24 1980-ban csatlakozott a Progresszív Föderális Párthoz, amely túlnyomórészt angolul beszélő fehér reformistákból álló, apartheidellenes csoportosulás volt, ahonnan mindössze három év elteltével ki is lépett, mert nem értett egyet a pártnak az új alkotmánnyal szembeni ellenszenvével. Az új alkotmány ugyanis ún. „háromkamarás” parlamentet vezetett be, amely a „színes”-ként megjelölt (azaz kevert fajú) és indiai származású állampolgároknak korlátozott képviseletet biztosított, miközben a fekete népesség zömét változatlanul kizárta.25 Errol Musk később szeretettel emlékezett meg az apartheidkorszakról. „Nem voltak problémák. Az emberek, fehérek és feketék, nagyon jól kijöttek egymással – mondta a The Guardiannek 2025-ben. – Minden működött. Bizony így volt. Persze az emberek nem ezt akarják hallani, pedig ez az igazság.”26

Elon Musk a Pretoriai Fiúgimnáziumba járt, melyet 1901-ben alapítottak a brit gyarmati elit számára. A fényképeken Musk és iskolatársai az Eton és a Harrow diákjait utánozva csíkos hajós zakóban pózolnak, klasszikus anglo-dél-afrikai módra, kellő távolságra a lecsúszott afrikánerektől és a fekete népességtől. „Mialatt az ország egésze lángokban állt és nyakig süppedt a zűrzavarba, mi áldásos biztonságban éltük a magunk teljesen normális életét a kis zöldellő kertvárosainkban” – idézi föl a Pretoriai Fiúgimnázium diákjainak egyike, aki egy évvel Musk fölött járt oda.27 Ugyanakkor ez az iskola nem nélkülözte a liberálisabb irányultságot sem: 1981-ben vette föl első fekete diákját, akinek az unokatestvérével Musk barátságot ápolt, és azután, hogy a fekete fiú 1987-ben autóbalesetben életét vesztette, Elon volt azon kevés fehérek egyike, aki elment a temetésére.28

Musk az 1980-as évek Dél-Afrikáját mindenekelőtt elviselhetetlenül provinciálisnak élhette meg. Ezt az érzését bizonyára csak még inkább fokozta a gyermekkorában átélt sok nagy utazás, amelyeket az apja vagyona és gyakori üzleti útjai tettek lehetővé. Az apja, bárhová ment is szerte a világon, Hongkongtól az Egyesült Államokig mindenhová magával vitte Elont.29 Ezekkel ellentétben a hazája isten háta mögötti zárt közösség volt. „Az olyan embereknek, mint Elon – idézi föl az öccse, Kimbal Musk –, Dél-Afrika maga volt a börtön.”30

De mi lehet a kiút? Musk gyakorta elhangzó saját gyártású mítosza szerint a megvilágosodás erejével hatott rá, amikor kamaszkorában elolvasta Douglas Adams 1979-ben kiadott sci-fijét, a Galaxis útikalauz stopposoknak című kultkönyvet.31 A regény főhőse Arthur Dent, akit, kiragadva értelmetlen léte börtönéből, intergalaktikus kalandtúrára visz egy földönkívüli. A történet bővében van a tekervényesen fölrajzolt jövőképeknek. A legtöbbjük a hihetetlenségig túlzó, de van egy elem, amely elképzelhetőnek tűnhetett az ifjú Musk számára: maga az űrstoppos útikalauz. Ez az elektronikus kézi eszköz olyan utazók számára készült, akiknek gyors, praktikus információkra van szükségük, míg keresztbe-kasul száguldoznak az univerzumban. „Vagy száz pici, lapos nyomógombja volt, meg egy 2x2 hüvelykes képernyője. Milliónyi »oldal« bármelyikét lehetett egyetlen szempillantás alatt megjelentetni rajta” – írja a regényben Adams.32

Az 1980-as évek elején Musk szerzett is magának egy ilyen bédekkert – a Commodore VIC-20 formájában. Ez volt az első megfizethető személyi számítógépek egyike. Amikor Musk megpillantotta a johannesburgi Sandton City Mall polcán, teljesen transzba jött tőle. „Azt éreztem: »Hűha! Mi a szent szar!«” – mesélte később első életrajzírójának. Attól fogva ezzel nyaggatta az apját: addig „rágta a fülét”, míg az meg nem vette neki a gépet.33 A VIC-20-ashoz nem jártak előre telepített programok. Viszont járt hozzá a BASIC programozási nyelv, amellyel az ember megírhatta a saját programjait, valamint a Programozói útmutató, amelyből megtanulhatta, hogyan csinálja. A kézikönyv számos megvásárolható alkalmazás reklámját is tartalmazta, a sakkjátéktól kezdve a dalszerzésig, a raktárkészlet-nyilvántartástól a „bioritmusdiagram-készítés”-ig. Musk három nap, három éjjel egyfolytában fönn volt, hogy elsajátítsa a gép programozását. Mint később fogalmazta: „Tisztára kényszerbeteg lettem.”34

A Commodore – az Apple és a Radio Shack mellett – azok közé a vállalatok közé tartozott, amelyek az 1970-es és 1980-as években elsőként vágtak bele a személyiszámítógép-használat irányába mutató paradigmaváltásba. És ezzel újradefiniálták a programozást. Az olyan újoncok, mint Musk – ahelyett, hogy el kellett volna járniuk az egyetemi géptermekbe –, otthon is megtanulhattak programozni, és ezáltal sokkal bensőségesebb kapcsolatot alakíthattak ki a gépükkel. A programozó összekapcsolta elméjét a számítógépével. Afféle kiborgtudata alakult ki, teljesen beleveszve a digitális adatfolyamba, olyannyira, hogy végül már nem érzékelte sem a saját fizikai jelenlétét, sem az idő múlását.

Musk a Commodore-ral hozta létre első saját programozású termékét: a Blastar nevű videójátékot, amelyben az volt a végrehajtandó feladat, hogy a játékos lelője a földönkívüliek űrhajóját. 500 dollárért adta el egy magazinnak, ők pedig nyilvánosságra hozva a forráskódot, más felhasználók számára is hozzáférhetővé tették.35 A számítógép megadta Musknak a teremtő erőt, hogy virtuális világokat hozhasson létre. Emellett azt is lehetővé tette számára, hogy virtuális kapcsolatba léphessen a való világ más részeivel. Errol Musk később fölidézte, hogy Elon egyszer mutatott neki „egy szürke dobozt, rajta egy kis piros leddel” – azaz egy modemet. „Azt mondta: »Ezzel a cuccal… az Oxfordi Egyetem számítógépével is föl tudom venni a kapcsolatot« – mesélte Errol Musk. – Megvolt a képessége, hogy a jövőbe lásson.”36

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Vas Gabriella

A szöveget gondozta Balázs Piroska

A névmutatót Bárdos Zsuzsa állította össze

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 717 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License