A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Templar Legacy

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Fordította: Lantos István

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2006 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2008, 2106

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-365-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Elizabethnek

Jézus mondá:
„Ismerd meg azt, amit látsz,
és a rejtett dolgok világossá válnak.
Mert nincsen oly rejtett dolog,
mire fény nem derül.”
TAMÁS EVANGÉLIUMA

„Jó szolgálatot tett nekünk ez a mítosz Krisztusról.”

X. LEÓ PÁPA

ELŐHANG

PÁRIZS, FRANCIAORSZÁG

1308. JANUÁR

JACQUES DE MOLAY VÁGYTA A HALÁLT, DE TUDTA, hogy sohasem üdvözülhet majd. Ő volt a Krisztus Szegény Lovagjai és Salamon Temploma rendjének huszonkettedik Nagymestere, a szerzetesrendé, amely Isten kegyelméből már kétszáz éve fennállt. De ő immár, ötezer rendtársával együtt, három hónapja IV. Fülöp, francia király rabja volt.

– Felállsz! – parancsolta az ajtóból Guillaume Imbert.

De Molay fekve maradt az ágyon.

– Arcátlan vagy még a halál torkában is – mondta Imbert.

– A gőg az egyetlen, amim még megmaradt.

Imbert ravasz embernek tűnt: arca, akár egy lóé, és de Molay megállapította még, hogy kiismerhetetlen is, mint egy szobor. Imbert volt Franciaország főinkvizítora és Szép Fülöp személyi gyóntatója, vagyis a kezében tartotta a királyt. De Molay már többször is elgondolkodott azon, vajon a fájdalom látványán kívül még mi szerezhet örömet a dominikánus lelkének. Azt tudta, hogy mi bosszantja őt: nem teszek semmi kedvedre valót.

– Máris többet tettél, mint hinnéd.

Ez igaz volt, és de Molay ismét lelkifurdalást érzett gyengeségéért. Az október 13-ai letartóztatásokat követően Imbert brutálisan megkínozta foglyait és a rendtársak közül sokan vallották magukat bűnösnek. De Molay összerándult saját vallomásának emlékére – elismerte, hogy akiket felvettek a Rendbe, azok megtagadták az Úr Jézus Krisztust, és leköpték a keresztet, így fejezvén ki megvetésüket. De Molay olyannyira megtört, hogy még levelet is írt, amelyben a magáéhoz hasonló vallomástételre szólította fel rendtársait, és közülük igen sokan engedelmeskedtek is.

De alig néhány napja végre megérkeztek Párizsba őszentségének, V. Kelemen pápának a küldöttei. Közismert volt, hogy Kelemen úgy táncolt, ahogyan Fülöp fütyült, és de Molay éppen ezért hozott magával Franciaországba előző nyáron aranyforintokat, és tizenkét, ezüsttel megrakott málháslovat. A pénzt a király jóindulatának megvásárlására szánta arra az esetre, ha rosszra fordulnának a dolgok. Azonban alábecsülte Szép Fülöpöt. A király morzsákkal nem érte be. Ő a Rend egész vagyonát akarta, így aztán eretnekség koholt vádjával egyetlen nap alatt több ezer templomost tartóztattak le. De Molay a pápa követeinek beszámolt a kínzásokról, és nyilvánosan visszavonta a belőle kicsikart vallomást, noha jól tudta, hogy ez megtorlást von maga után. Így szólt:

– Gondolom, Fülöp most attól tart, hogy a pápájának mégis maradt gerince.

– Fogvatartód sértegetése nem túl bölcs dolog – jegyezte meg Imbert.

– Hát mi lenne bölcs dolog?

– Megtenni, amit kívánunk.

– És utána hogyan számoljak el az Istenemnek?

– A te Istened már vár rád és a többi templomos lovagra, hogy számot vessetek – mondta Imbert azon a szokásos, gépies hangján, amelyben érzelmeknek még a nyoma sem volt fellelhető.

De Molay már nem akart vitatkozni. Három hónapja szüntelenül faggatták, nem hagyták aludni, vasra verték, kínpadra vonták, lábait bekenték zsírral, és a tűz fölé tartották. Azt is végig kellett néznie, ahogyan részeg foglárok megkínoztak más templomosokat, akiknek nagy része nem volt több, mint egyszerű földműves, számvevő, tengerész, kézműves vagy hivatalnok. Nagyon szégyellte mindazt, amit már vallani kényszerült, és többé nem akart együttműködni. Visszahanyatlott a bűzös ágyra, és abban bízott, hogy fogvatartója talán elmegy.

Imbert intett, két porkoláb nyomult be a cellába, és durván felrántotta de Molay-t.

– Hozzátok! – parancsolta Imbert.

De Molay-t a párizsi Temple-ben tartóztatták le, és ott is őrizték október óta. A négy kis saroktoronnyal ékített masszív vártorony volt a templomosok helyi központja – pénzügyi központja is – és nem volt benne egyetlen kínzókamra sem. Imbert kénytelen volt rögtönözni, és a kápolnát alakította át elképzelhetetlen gyötrelmek helyszínévé, amit aztán de Molay sűrűn látogatott az elmúlt három hónapban.

De Molay-t becibálták a kápolnába, a sakktáblaszerű, fekete-fehér kockás padló közepére. Sok testvért fogadott már tagjai sorába a Rend e csillagokkal díszített mennyezet alatt.

– Úgy hallottam – mondta Imbert –, hogy e helyt tartottátok legtitkosabb szertartásaitokat. – A fekete ruhás francia gőgösen ellépdelt a hosszú terem egyik végébe, egy de Molay által nagyon jól ismert faragott ládához. – Megvizsgáltam ennek a ládának a tartalmát. Emberi koponya van benne, meg két combcsont, meg egy fehér halotti lepel. Furcsa, nem?

De Molay nem akart megszólalni. Inkább azokra a szavakra gondolt, amiket minden, a Rendbe felvételét kérő jelöltnek el kellett mondania a felavatásakor: mindent elviselek, ami Istennek tetsző.

– Több rendtársad is beszélt arról, mire használtátok ezeket – Imbert megcsóválta a fejét. – Milyen undorítóvá lett a ti rendetek!

A Nagymester elvesztette türelmét:

– Mi csakis a pápánknak tartozunk felelősséggel, mint Isten földi helytartójának szolgálói. Egyedül ő ítélhet meg minket.

– A ti pápátok az én hűbéruram alattvalója. Nem fog megmenteni titeket.

Ez igaz volt. A pápa követei kétséget kizáróan megígérték, továbbítják a pápának, hogy de Molay visszavonta a tőle kicsikart vallomást, de hozzátették, hogy mindez aligha változtat a templomos sorsán.

– Tépjétek le a ruháját! – parancsolta Imbert.

A Nagymester testéről leszaggatták azt a köpenyt, amit elfogása óta viselt. Nem is igazán bánta, minthogy a mocskos ruhadarab már erősen bűzlött a vizelettől és ürüléktől. Viszont a Szabályzat tiltotta, hogy a Rend tagjai mezítelenül mutatkozzanak. Tudta, hogy az inkvizíció meztelenül, büszkeségüktől megfosztva szerette látni áldozatait, úgyhogy elhatározta, nem botránkozik meg Imbert sértésén. Ötvenhat évesen még mindig szálfatermettel bírt. Mint valamennyi lovagi rendtársa, ő is törődött a testével. Büszkeségét megőrizve, egyenesen állt, és csendesen azt kérdezte:

– Miért kell ez a megaláztatás?

– Mire célzol? – A kérdésben egy kis hitetlenkedés bujkált.

– Ez a terem egy imahely volt, ti mégis letéptétek a ruhámat, közszemlére téve a csupaszságomat, noha nagyon is jól tudjátok, hogy a szerzetesek elítélik az efféle látványt.

Imbert előrehajolt, felnyitotta a ládát, és kiemelt belőle egy hosszú zsávolyszövetet. – Tízféle vádat is emeltek a drágalátos rended ellen.

De Molay ismerte valamennyit. A vádak a szentségtagadástól a bálványimádásig, az erkölcstelen tettekből adódó visszaélésektől a homoszexualitás pártolásáig terjedtek.

– Ami ezek közül a leginkább felháborít – mondta Imbert –, az a követelmény, hogy minden rendtársadnak tagadnia kell Krisztus isteni mivoltát, s az igaz feszületet kell leköpni, megtaposni. Egyik szerzetestársad még azt is elmondta, hogyan vizelték le némelyek Jézus Urunk képmását a kereszten. Igaz ez?

– Kérdezd azt a szerzetest.

– Sajnos, legyűrték őt a megpróbáltatások.

De Molay nem felelt.

– Királyomat és Őszentségét ez a vád jobban felbőszítette, mint az összes többi együttvéve. Mint egyházfi, nyilván te is megérted, miért annyira dühösek, ha megtagadjátok a Megváltó Krisztust.

– Erről inkább a pápámmal beszélnék.

Imbert intett, mire a két őr bilincseket csapott de Molay mindkét csuklójára, majd szétrántották a karjait, mit sem törődve az agyonkínzott izmokkal. Imbert köpönyege alól elővett egy többágú korbácsot. A szíjak vége összekoccant, és de Molay látta, hogy mindegyik csonthegyben végződik.

Imbert a korbáccsal de Molay kifeszített karjai közt, meztelen hátára sújtott. A fájdalom átjárta a Nagymester egész testét, aztán elcsitult, de szűnni nem akaró, éles sajgás maradt utána. Mielőtt erőt gyűjthetett volna, újabb korbácsütés következett, aztán még egy. De Molay nem akarta megadni Imbert-nek az elégedettség szikráját sem, de a fájdalom legyőzte, és kínjában felsikoltott.

– Nem űzhetsz gúnyt az inkvizícióból! – jelentette ki Imbert.

De Molay összeszedte magát. Szégyellte, hogy felkiáltott. Belenézett vallatójának olajosan csillogó szemébe, és várta, hogy mi következik.

Imbert visszabámult. – Megtagadod a Megváltónkat? Azt mered mondani, hogy ő csupán egy ember volt és nem Isten Fia? Megtagadod a keresztet? Nos, jó. Akkor majd megtapasztalod, hogy milyen eltűrni a keresztet.

A korbács ismét lecsapott – a hátára, a derekára. Vér fröcskölt, ahogy a csontkarmok feltépték a bőrt és a húst.

A világ elhalványult.

Imbert abbahagyta a korbácsolást. – Koronázzátok meg a mestert! – kiáltotta.

De Molay felemelte a fejét, és megpróbált összpontosítani. Valami kerek, fekete vasfélét látott. Szögek voltak a széleihez erősítve, a végük befelé hajlott.

Imbert közelebb jött. – Lásd, mit állt ki a mi Urunk. Az Úr Jézus Krisztus, akit te és rendtársaid megtagadtatok.

A koronát szorosan a koponyájához illesztették és erősen rányomták. A szögek belemélyedtek a fejébe, és vér kezdett szivárogni a sebekből, átitatva hosszúra nőtt haját.

Imbert eldobta a korbácsot. – Hozzátok!

De Molay-t átvonszolták a kápolna másik végébe, egy magas tölgyfa ajtóhoz, amely a valaha volt magánlakosztályába nyílott. Egy zsámolyt hoztak és ráállították. Az egyik porkoláb tartotta, a másik meg készenlétben állt, ha netán ellenállna, de ő túl gyenge volt ahhoz, hogy szembeszegüljön.

Levették a bilincseket.

Imbert három szöget adott át az egyik őrnek.

– A jobb karját oda, föl – rendelkezett Imbert –, ahogy mondtam!

A karját a feje fölé nyújtották. Az őr közelebb jött, és de Molay meglátta a kalapácsot.

És ráébredt, hogy mire készülnek.

Édes Istenem!

Érezte, hogy megragadják az alkarját, egy szöget illesztenek verejtékező bőréhez. Látta, hogy a kalapács hátralendül, majd hallotta, amint fém a fémhez csapódik.

A szög átfúrta a csuklóját, és ő felordított.

– Nem találtad el a vénát? – kérdezte Imbert az őrt.

– Biztos, hogy elkerültem.

– Helyes. Nehogy elvérezzen.

Fiatal szerzetesként de Molay is harcolt a Szentföldön, amikor a Rendnek fel kellett adnia utolsó ottani erődítményét, Akka városában. Felidézte magában, hogy milyen az, amikor egy kard vasa belemélyed a húsba. Erősen. Mélyen. Hosszan. De a csuklót átfúró szög ennél is sokkal gyötrelmesebb volt.

A bal karját oldalra feszítették, és ebbe a csuklójába is egy szöget vertek. A nyelvébe harapott, hogy fel ne kiáltson, de kínjában fogai túl mélyre vájtak. A kiserkedő vér elárasztotta a száját, fuldokolva igyekezett lenyelni.

Imbert kirúgta alóla a zsámolyt. De Molay hat láb magas testének egész súlyát most a csuklócsontjai viselték, különösen a jobb csuklójáé, mert a bal csak annyit volt képes átvállalni, hogy a jobb éppen teherbírása határán ingadozott. Valami megpattant a vállában, és a fájdalom valósággal letaglózta.

Az egyik őr megragadta a jobb lábát, és elkezdte vizsgálni. Imbert láthatóan nagy gonddal igyekezett kiválasztani azokat a behatolási pontokat, amelyeknél kevés ér sérül. Ezután a bal lábat a jobb mögé rakták, majd egyetlen hosszú vassal odaszögezték mindkét lábfejet az ajtóhoz.

De Molay-nak már nyöszörögni sem volt ereje.

Imbert megvizsgálta a barkácsmunkát. Kevés vér. Szép munka – hátrébb lépett. – Ahogy a mi Urunk és Megváltónk szenvedett, úgy fogsz te is. Egyetlen különbséggel.

De Molay most értette meg, hogy miért az ajtót választották. Imbert lassan kitárta az ajtószárnyat, majd egy határozott lendülettel bevágta azt.

De Molay testét a lendület előbb erre, majd arra taszította, elgyötört vállizmai ide-oda csavarodtak, majdnem leszakadt a szögekről. A kín elképzelhetetlen méreteket öltött.

– Mint a kínpadon – mondta Imbert –, ahol a fájdalmat fokozatosan lehet adagolni. Ezt is éppúgy irányíthatom. Függeni is hagyhatlak, vagy ide-oda himbálhatlak, de azt is megtehetem, amit az imént. És ez a legszörnyűbb.

A világ hol elsötétült előtte, hol újra felsejlett. Alig kapott levegőt. A szögek minden izmát szaggatták. A szíve vadul vert. Ellepte a verejték, és úgy érezte, lángol a teste, olyan lázas.

– Nos, még mindig gúnyt űzöl az inkvizícióból? – kérdezte Imbert.

El akarta mondani Imbert-nek, hogy gyűlöli az egyházat azért, amit tett. Egy nincstelen francia uralkodó által dróton rángatott, gyenge pápa valahogy meg tudta dönteni a legnagyszerűbb egyházi szervezetet, amit ember valaha létrehozott. Tizenötezer rendi szerzetes szerte Európában! Kilencezer birtok! Egy olyan szerzetesi társulás, amely valaha uralta a Szentföldet, és történetük két évszázadon ívelt át! Krisztus Szegény Lovagjainak és Salamon Templomának Rendje megtestesülése volt mindennek, ami nemes. De a siker irigységet szült, és neki, mint Nagymesternek jobban kellett volna felmérnie a környezetében kavargó politikai viharokat, kevésbé merevnek lennie, rugalmasabbnak és kevésbé nyíltnak. Istennek hála, az események kezdetén valamennyit azért már előre látott a folytatásból, és tett néhány óvintézkedést. IV. Fülöp egyetlen unciányit sem fog látni a templomosok aranyából és ezüstjéből.

És sosem láthatja majd minden kincs közül a legdrágábbat.

De Molay összegyűjtötte maradék erejének morzsáit, és lassan felemelte a fejét. Imbert látta rajta, hogy szólni akar, ezért közelebb húzódott.

– Átkozott légy – suttogta de Molay. – Átkozott légy te és mindenki, aki e pokoli ügyet segíti.

A feje visszahullott a mellére. Még hallotta, hogy Imbert azt ordítja, csapják be az ajtót, de a fájdalom oly erős volt és egyszerre annyi felől vágott az agyába, hogy már szinte semmit sem érzékelt.

LEVETTÉK AZ AJTÓRÓL. Hogy mennyi ideig lógott rajta, arról fogalma sem volt, de végtagjai már nem is érzékelték a megkönnyebbülést, mert az izmai már elfásultak. Egy darabig cipelték, majd ráébredt, hogy visszakerült a cellájába. Fogvatartói a matracára fektették, ő pedig belesüppedt az ismerős hajlatokba és bűzbe. Feje alá párnát tettek, karjait két oldalra kinyújtóztatták.

– Úgy tudom – mondta szenvtelenül Imbert –, hogy amikor egy új tagot vettetek be a rendbe, akkor az illetőt beburkoltátok egy halotti lepelbe. Olyasféle jelképként, hogy meghalt, és aztán Templomosként újjászületett. Most te is ebben a megtiszteltetésben részesülsz. Alád terítettem azt a leplet, ami a kápolnabeli ládában volt. – Imbert lenyúlt és elkezdte ráteríteni a hosszú, halszálkás szövésű leplet de Molay lábaira, majd följebb, egész verejtékező testére. Már a szemét is eltakarta a lepel. – Úgy hallottam, a rendetek ezt a leplet használta a Szentföldön, aztán elhozta és minden párizsi jelöltet ebbe burkolt. Nos, most te is újjászületsz – mondta gúnyosan Imbert. – Feküdj csak, és gondolkozz el a bűneiden. Még visszajövök.

De Molay túl gyenge volt ahhoz, hogy válaszoljon. Tudta, hogy Imbert-t valószínűleg arra utasították, hogy őt ne ölje meg, de azt is tudta, hogy senki sem fog törődni a sorsával. Ezért nyugodtan feküdt. A tompaság múlóban volt, és átvette a helyét az erősödő fájdalom. A szíve továbbra is kalapált, teste rettentően verejtékezett. Próbált lecsillapodni és kellemes gondolatokat felidézni. Az egyik ilyen gondolat, mely minduntalan eszébe jutott, az volt, amiről tudta, hogy kínzói a leginkább szeretnének tudomást szerezni. Az élők között ő volt ennek az egyetlen tudója. A Rendnél ennek így kellett lennie. Minden Nagymester úgy adta át a titkot az utódjának, hogy csak az az egy ismerhette meg. Sajnos hirtelen letartóztatása és a Renden belül véghezvitt tisztogatások miatt az áthagyományozást ezúttal más módon kell megoldania. Nem hagyja, hogy Fülöp vagy az egyház diadalmaskodjék. Csak akkor tudnak meg tőle bármit, ha ő is úgy akarja. Hogyan is szól a zsoltár? Csak a romlást hozó szavakat kedveled, te álnok nyelv!

De aztán eszébe jutott egy másik bibliai idézet, ami némi enyhülést hozott meggyötört lelkének. Ahogy ott feküdt, halotti lepelbe burkolva, vérezve és verejtékezve, Mózes II. könyvére gondolt.

Azért hagyj békét nékem, hadd törüljem el őket.

EGY

KOPPENHÁGA, DÁNIA

JÚNIUS 22., CSÜTÖRTÖK, A JELENBEN

14 ÓRA 50 PERC

COTTON MALONE UGYANABBAN A PILLANATBAN vette észre a kést, amikor meglátta Stephanie Nelle-t. Kényelmesen üldögélt a Café Nikolaj teraszán, egy fehér, fonott székben. A délutáni nap kellemesen sütött és a Højbro Plads, a dánoknak ez a közkedvelt tere, amely előtte nyújtózott, hemzsegett az emberektől. A kávézóban szokásosan élénk volt a forgalom, pezsgett az élet, ő pedig már fél órája Stephanie-ra várt.

Stephanie hatvanas éveiben járó, filigrán asszony volt, bár a pontos életkorát sosem árulta el. Az Igazságügyi Minisztériumban a személyi lapján, amit Malone egyszer látott, a születési idő rubrikában csak a cinkos „Nincs adat” bejegyzés szerepelt. Szőke hajába már ezüstös csíkok vegyültek, halványkék szemei pedig egyszerre tükrözték liberális engedékenységét és szigorú ügyészi tekintetét. Két elnök is megpróbálta igazságügy-miniszterré előléptetni, de ő mindkét ajánlatot visszautasította. Egy igazságügy-miniszter pedig mindent bevetett, hogy kirúgassa – különösen azután, hogy az FBI megbízta Stephanie-t, hogy nézzen a miniszter körmére –, de a Fehér Ház elvetette az ötletet, minthogy Stephanie Nelle egyebek mellett rendíthetetlen becsületes volt.

Nem úgy a késes férfi. Alacsony volt és zömök, keskeny vonásai fölött sűrű haja egészen rövidre volt vágva. Valami kísérteties űzöttség látszott kelet-európai formájú arcán – ez még a megcsillanó pengénél is jobban aggasztotta Malone-t, öltözéke hétköznapias volt: farmernadrág és vérvörös dzseki.

Malone fölemelkedett ültéből, de a szemét nem vette le Stephanie-ról.

Arra gondolt, hogy figyelmeztetésül odakiált neki, de a nő túl messze volt, és túl nagy volt a zsivaj. Most éppen eltakarta őt a Højbro Plads-on sorakozó modern szobrok egyike – ez pont egy gusztustalanul elhízott, meztelen nőt ábrázolt, hason fekve, tolakodó hátsója hegyként domborodott az ég felé. Amikor Stephanie kibukkant az öntött bronz műalkotás másik oldalán, a késes férfi már megközelítette. Malone jól látta, amint lecsap a nő bal válláról lecsüngő szíjra, egy erőteljes rántással kitépi a hóna alól a bőrtáskát, majd ellöki Stephanie-t a kockakövekre.

Egy nő sikoltott, és a késsel hadonászó táskarabló láttán kitört a zűrzavar.

A vörös dzsekis nekilódult, kezében Stephanie táskájával, útjából a vállával félrelökdösve az embereket. Néhányan megpróbálták feltartani. A tolvaj irányt változtatott, balra fordulva megkerült egy másik bronzszobrot, majd végre futásnak eredt. Úgy tűnt, a Købmagergade felé tart. Ez a sétálóutca a Højbro Plads után észak felé kanyarodik, egyenesen a város bevásárló negyedébe.

Malone felpattant az asztaltól, el akarta vágni a támadó útját, mielőtt az befordulhatna a sarkon, de egy csomó bicikli elállta az útját. Kénytelen volt kikerülni a kerékpárokat, majd rohant tovább, félig megkerült egy kis szökőkutat is, míg végre elérte az üldözöttjét.

A kemény kövezetre zuhantak. Az esés nagyját a vörös dzsekis fogta fel, és Malone rögtön érzékelte, hogy ellenfele izmos ember. A vörös dzsekist nem rendítette meg a támadás, oldalt gurult, majd Malone gyomrába térdelt.

Malone lélegzete elakadt, gyomra felkavarodott.

A vörös dzsekis talpra ugrott, és elrohant a Købmagergade-n.

Malone felállt, de rögtön összegörnyedt, és levegőért kapkodott.

Az ördögbe! Kijött a gyakorlatból.

Összeszedte magát, és prédája nyomába eredt, aki eddigre már vagy húsz méter előnyre tett szert. Rövid összecsapásuk alatt Malone nem látta a kést, de ahogy tovább bukdácsolt az üzletekkel teli utcán, megfigyelte, hogy a férfi továbbra is a kezében szorongatja a bőrtáskát. Égett a tüdeje az erőfeszítéstől, de lassanként csökkentette a távolságot.

A vörös dzsekis megragadott egy virágárus targoncát azok közül, amelyek végig sorakoztak a Højbro Plads és a Købmagergade mentén. Malone utálta az árusokat, akik folyton az ő könyvesboltja elé telepedtek, elzárva a bejáratot, főleg szombatonként. A vörös dzsekis kitépte a targoncát egy öregember bütykös kezéből, megfordította, majd lelökte a macskaköveken, Malone irányába. Malone nem hagyhatta, hogy a targonca lefelé zúduljon – sokan voltak az utcán, köztük gyerekek is –, ezért jobbra szökkent, megragadta a targoncát, és megállította.

Visszapillantott, és látta, hogy Stephanie egy rendőr társaságában éppen befordul a Købmagergade sarkán. Még legalább ötvenméternyire voltak, neki pedig nem volt vesztegetnivaló ideje.

Malone ismét meglódult, azon morfondírozva közben, hogy a férfi vajon hová igyekszik. Talán arrafelé hagyta a kocsiját, vagy vár rá egy sofőr ott, ahol a Købmagergade beletorkollik Koppenhága egy másik, szintén nagyon forgalmas terébe, a Hauser Plads-ba. Malone remélte, hogy talán mégsem. Azon a téren ugyanis, amely a vásárlók Mekkájaként ismert, Strøget nevű sétálóutca-hálózat szélén terült el, mindig elképzelhetetlenül nagy volt a nyüzsgés. Combjai sajogtak a váratlan igénybevételtől, izmai már nem ugyanazok voltak, mint a haditengerészetnél, meg az Igazságügyi Minisztériumnál töltött napokban. Egy évvel önkéntes visszavonulása után már nem tudná velük elkápráztatni volt munkaadóját.

Előttük magasodott a Kerek Torony, közvetlenül a Szentháromság-templom mellett, mint egy hatalmas termosz egy jókora uzsonnás kosár mellett. A henger alakú, hatalmas építmény kilencemeletnyire magasodott. IV. Keresztély, dán király építtette 1642-ben, és uralkodói címere – egy nagy C betű által határolt aranyozott 4-es – fénylőn ragyogott a komor falakon. Öt utca találkozott ott, ahol a Kerek Torony állt, és a vörös dzsekis bármelyiket választhatta a meneküléshez.

Rendőrautók tűntek fel. Az egyik csikorogva fékezett a Kerek Torony déli oldalánál, egy másik a Købmagergade folytatása felől érkezve zárta el az utat észak felé. A vörös dzsekis beszorult arra a kis térre, amelyen a Kerek Torony állt. Néhány pillanatig habozott, felmérte a helyzetet, majd jobb felé iramodva eltűnt a Kerek Toronyban.

Mit csinál ez az őrült? A toronynak nincs más kijárata, mint a nagykapu, ahol berohant. De lehet, hogy a vörös dzsekis ezt nem tudja.

Malone odaszaladt a bejárathoz. Ismerte a jegyárusító fülkében ülő embert. A norvég férfi gyakran járt Malone könyvesboltjában. Az angol irodalom volt a gyengéje.

– Merre ment az az ember? – kérdezte dánul, amint visszanyerte a lélegzetét.

– Egyenesen berohant, fizetés nélkül.

– Van fent valaki?

– Egy idős házaspár ment fel nemrég.

A torony tetejébe nem vezetett lépcső, és lift sem volt. Ehelyett egy gyalogút kanyargott fölfelé, a falak mentén, egészen a tetőig. Eredetileg azért építették így, hogy a 17. századi terjedelmes csillagászati műszereket és berendezéseket is fel tudják gurítani kocsikon. A helyi idegenvezetők egyik kedvenc sztorija az volt, hogy egyszer Nagy Péter, orosz cár lóháton kaptatott fel a tetőre, a cárné pedig hintajában követte.

Malone futó léptek zaját hallotta föntről. Megrázta a fejét, tudva, hogy mi vár rá: – Mondja meg a rendőröknek, hogy fent vagyunk.

Elindult fölfelé.

A csigavonalban felvezető út felénél egy ajtó volt, ami a Nagyterembe nyílt. Az üvegezett bejárat most lelakatolva állt, bent semmi fény. Díszes kétszárnyú ablakok sorakoztak a fal külső oldalán, de valamennyi vasráccsal elzárva. Malone hallgatózott, és megint fölülről hallotta a léptek dobogását.

Folytatta az útját fölfelé, egyre jobban zihált, egyre szaggatottabban kapkodta a levegőt. Lelassított, amikor elhaladt a falra erősített középkori csillagvizsgáló távcső mellett. Tudta, hogy a tetőteraszra vezető kijárat már ott van a közelben, a rámpa utolsó kanyarulatát követően.

Már nem hallott futó lépteket.

Előrekúszott, és kilépett az árkádos folyosóra. Annak túloldalán egy nyolcszögletű – nem IV. Keresztély idejében, hanem később épített – obszervatórium emelkedett, körülötte széles terasszal.

Baloldalt egy díszes kovácsoltvas kerítés vette körül a csillagvizsgálót. Egyetlen ajtaja le volt láncolva. Jobbra cizellált kovácsoltvas rács futott a torony külső peremén. Az alacsony korlát fölött látszottak a város piros cserepes háztetői és zöld templomtornyai.

Malone megkerülte a csillagvizsgáló emelvényét, és egy hason fekvő öregembert pillantott meg. Mögötte ott állt a vörös dzsekis, kését az öregasszony torkának szegezve, másik karjával pedig átfogva, és magához ölelve őt. A nőn látszott, hogy sikoltani szeretne, de a rémülettől elakadt a hangja.

– Maradjon nyugodtan! – mondta neki Malone dánul.

A vörös dzsekist vizsgálgatta. Továbbra is látszott az űzöttség a férfi sötét, majdhogynem szomorú szemében. Az izzadságcseppek gyöngyökként csillogtak a homlokán a napfényben. Malone érezte, hogy nem szabad közelebb lépnie. Lentről futó léptek dobogása jelezte, hogy mindjárt odaérnek a rendőrök is.

– Csak nyugodjon szépen meg – próbálkozott angolul Malone.

Látta, hogy a férfi megértette, amit mondott, de a kés nem mozdult. A vörös dzsekis tekintetét egy pillanatra valahová messze, az égre emelte, majd vissza. Láthatóan habozott, és ez még jobban aggasztotta Malone-t. A kétségbeesett emberek kétségbeesett dolgokat szoktak művelni.

– Tegye le a kést! Mindjárt ideérnek a rendőrök. Nem tud hová menekülni.

A vörös dzsekis megint az égre pillantott, aztán vissza, Malone-ra. Arcán határozatlanság tükröződött. Mi folyik itt? Egy táskarabló, aki egy harminc méter magas, kiúttalan torony tetejére menekül?

Lentről erősödött a lábdobogás hangja.

– Már itt is van a rendőrség.

A vörös dzsekis hátrébb lépett, a korláthoz közel, de közben változatlan erővel szorította magához az öregasszonyt. Malone érezte, hogy a helyzet kényszerítő jellege mindenképpen döntésre sarkallja a férfit, ezért megismételte: – Nem tud hová menekülni.

A vörös dzsekis még erősebben markolta a nő ruháját, aztán hátralépett, ezúttal egészen a derékmagasságban lévő korláthoz szorulva, úgyhogy mögötte és túsza mögött már semmi sem volt, csak a szédítő magasság.

Szeméből eltűnt a pánik, és a férfit hirtelen teljes nyugalom szállta meg. Előrelökte az öregasszonyt, akit Malone még éppen el tudott kapni, mielőtt elesett volna. A vörös dzsekis aztán keresztet vetett a levegőbe, majd Stephanie táskájával a kezében átfordult a korláton, egyetlen szót kiáltva – „beauseant” –, és esés közben saját torkát átvágva az utca kövére zuhant.

Az öregasszony sikoltozni kezdett, miközben rendőrök tűntek fel a bejáratnál.

Malone elengedte a nőt, és a korláthoz ugrott.

A vörös dzsekis harminc méterrel alatta, kiterülve feküdt az utca kövezetén.

Visszafordult, és az égre nézett, amelyen az obszervatórium tetejére tűzött zászlórúdon a dán lobogó (vörös mezőben fehér kereszt) vergődött az enyhe szélben.

Mit nézett az az ember? És miért vetette le magát?

Ismét lefelé tekintett, és látta, amint Stephanie könyökkel tör magának utat az egyre növekvő tömegben. Bőrtáskája ott hevert, nem messze a tetemtől, és Malone jól látta, ahogy a nő felkapja, majd gyorsan ismét elvegyül a bámészkodók közt. Követte a tekintetével, amint a nő átnyomakodott a tömegen, majd vissza sem pillantva, elsietett az egyik utcán, amely a Kerek Toronytól a Strøget még forgalmasabb része felé vezetett.

Malone a fejét csóválta Stephanie sietős visszavonulása láttán, és azt mormolta maga elé: „Mi az ördög?…”

KETTŐ

STEPHANIE MEGREMEGETT. Huszonhat év szolgálat az igazságügyben. A legutóbbi tizenöt a Magellán Ügyosztály élén megtanította arra, hogy kikövetkeztesse, ha valami szürke, négylábú, ormánya van és trombitál, akkor az nyilvánvalóan egy elefánt. Éppen ezért biztosan tudta, hogy a vörös dzsekis nem egyszerű táskatolvaj volt, hanem valami más is.

Ez pedig azt jelenti, hogy valaki tud az idejövetele valódi céljáról.

Végignézte, ahogy a táskarabló leugrik a toronyból – valójában most először látott meghalni valakit. Éveken át hallotta, amint az ügynökei beszámolnak ilyesmiről, de óriási a szakadék aközött, ha olvas róla az ember, vagy ha látja. A test hatalmas csattanással csapódott a kövezetbe. Vajon kiugrott? Vagy Malone lökte ki? Dulakodtak? Mondott valamit, mielőtt lezuhant?

Stephanie határozott céllal jött Dániába, és úgy döntött, ha már ott van, találkozik Malone-nal. Évekkel korábban Malone is egyike volt annak az első tizenkettőnek, akiket ő maga választott ki a Magellán Ügyosztályba. Régebbről már ismerte Malone apját, figyelte a fiú gyors karrierjét, és örült, amikor elfogadta az ajánlatát, és otthagyta a Haditengerészeti Legfőbb Ügyészséget az Igazságügyi Minisztérium kedvéért. Malone a legjobb ügynökévé vált, és Stephanie szomorúan vette tudomásul, amikor tavaly úgy döntött, hogy kilép.

Azóta nem is találkoztak, csak telefonon beszéltek egyszer-kétszer. Amikor a férfi a tolvaj üldözésére iramodott, Stephanie megfigyelte, hogy magas alakja ugyanolyan izmos maradt, mint régebben, sűrű, hullámos haja ugyanolyan vörösesbarna árnyalatú, amilyenre emlékezett, és ami hasonlított a környező épületek ódon kőfalainak színéhez. A tizenkét év alatt, amíg neki dolgozott, Malone mindvégig egyenes, nyílt és független volt, ami igazán kiváló műveleti ügynökké tette – akiben meg lehetett bízni –, ugyanakkor volt benne könyörületesség is.

Valójában több is volt beosztottnál. Igazi barátként tekintett rá.

De ez nem jelentette azt, hogy be akarta volna avatni más ügyekbe is.

Az, hogy habozás nélkül üldözőbe vette a vörös dzsekist, nagyon is Malone-ra vallott. Ugyanakkor problémát is jelentett. Ha ezek után találkozik vele, kérdései lesznek, amelyekre nem szívesen válaszolna.

A régi baráttal való találkozást máskorra kell halasztani.

MALONE KILÉPETT A KEREK TORONYBÓL és Stephanie után eredt. Amikor elhagyta a teraszt, már a mentősök foglalkoztak az idős párral. Az öregember még kábult volt a fejére kapott ütéstől, de rendbe jön. A nő még mindig hisztérikusan sikoltozott, miközben az egyik ápoló azt sürgette, hogy tegyék már egy mentőautóba.

A vörös dzsekis holtteste ott feküdt az úton, egy fakó sárga lepel alatt, a rendőrök pedig buzgón próbálták hátrébb szorítani az embereket. A tömegen átfurakodva Malone még látta, ahogy a rendőrök felemelik a leplet, a fotós pedig munkához lát. A tolvaj elvágta saját torkát, a véres kés ott feküdt, egyik természetellenes szögben kicsavarodott karja közelében. A nyaki vágásból vér szivárgott, és az utcakövek közt elfolyva sötét tócsába gyűlt. A koponya beszakadt, a test összezúzódott, a lábak úgy kicsavarodtak, mintha nem lenne bennük csont. A rendőrök ugyan azt mondták neki, hogy ne menjen el – tanúvallomást kell tennie –, ő azonban rögtön meg akarta találni Stephanie-t.

Kihátrált a bámészkodók közül, visszapillantva a késő délutáni égboltra, amelyre a lenyugvó nap még pazarlóan szórta fényét. Sehol egy felhő. Az éjjel bizonyára nagyszerűen lehetne csillagokat vizsgálni, de most senki sem mehet a Kerek Torony tetején lévő obszervatóriumba. Nem. Ma éjjelre lezárták, hiszen egy férfi az imént ugrott onnan a halálba.

És ki lehetett az a férfi?

Malone gondolataiban a kíváncsiság a rossz előérzettél keveredett. Tudta, hogy vissza kellene mennie a könyvesboltjába, és elfelejtenie Stephanie Nelle-t, meg ezt az egész ügyet. A volt főnöknőjének az ügyei nem tartoznak már őrá. De azt is tudta, hogy minderre képtelen lesz.

Valami éppen kibontakozóban volt. Valami baljós.

Észrevette Stephanie-t, vagy ötvenméternyire, a Vestergade-n, a Koppenhága bevásárló negyedét behálózó hosszú utcák egyikén. Határozottan és fürgén lépdelt, majd váratlanul jobbra fordult, és eltűnt az egyik épületben.

Malone odasietett, és meglátta, hogy az épület, HANSEN ANTIKVÁRIUMA. Ennek a könyvesboltnak a tulajdonosa azon kevés emberek egyike volt, akik nem igazán örültek Malone megjelenésének a városban. Peter Hansen nem szerette az idegeneket, az amerikaiakat még kevésbé, olyannyira nem, hogy megpróbálta megakadályozni Malone felvételét a Dániai Antikváriusok Szövetségébe. Szerencsére azonban Hansen ellenszenve nem volt ragályos.

Régi ösztönök törtek föl Malone-ban, olyan gondolatok és érzések, amelyek a tavalyi visszavonulása óta szunnyadtak. Olyan érzetek, amiket nem kedvelt. Pedig mindig ezek vitték őt előre a pályáján.

Megállt az üzlet bejárata közelében, és meglátta bent Stephanie-t, amint Peter Hansennel beszélget. Aztán mindketten beljebb húzódtak a boltba, ami a háromemeletes épület egész földszintjét elfoglalta. Malone ismerte a bolt belső elrendezését, minthogy előző évben végigjárta Koppenhága könyvesboltjait. Szinte mindegyik az északi gyakorlatias egyszerűség mintaképe volt, gondosan rendezett és feltöltött polcokkal, világosan, témák szerint csoportosított könyvekkel. Hansen azonban nem volt ennyire következetes. Az ő boltjában keveredett a régi és az új – több volt a viszonylag új könyv, mert Hansen nem szívesen fizetett vagyonokat magángyűjteményekért.

Malone beóvakodott a félhomályos helyiségbe és remélte, hogy egyik alkalmazott sem köszön rá. Néhányszor együtt vacsorázott Hansen üzletvezetőnőjével, innen tudta, hogy nem tartozik Hansen kedveltjei közé. A nő most szerencsére nem volt a közelben és csak nyolc-tíz vásárló böngészgetett a polcokon. Malone gyorsan a bolt hátsó felébe osont, mert tudta, hogy ott rengeteg zug van a zsúfolt polcok között. Kényelmetlenül érezte magát, hogy ide behatolt – hiszen Stephanie mindössze felhívta, hogy néhány órát itt tölt, és pár szóra találkozzanak –, de mindez még a vörös dzsekis felbukkanása előtt volt. Majd’ megveszett a kíváncsiságtól, hogy mi lehetett az, amit a férfi annyira akart, hogy meghalt érte.

Stephanie viselkedése nem lepte meg. A nő mindig is mindent magának igyekezett megtartani, néha túlságosan is, ami gyakran összeütközéshez vezetett. Egy dolog Atlantában, egy biztonságos irodában dolgozni a számítógépen, és egészen más a terepmunka. Megfelelő információk hiányában sohasem lehet jó döntéseket hozni.

Meglátta őket egy ablaktalan, kis alkóvban, ami Hansen irodájául szolgált. Egyszer már járt ott, amikor még barátkozni próbált ezzel az idiótával. Hansen hordó mellkasú, erőteljes férfi volt, hosszú orra alatt fókabajusszal. Malone elhelyezkedett egy csordultig tömött polc mögött, lekapott egy könyvet és úgy tett, mintha olvasásba merült volna.

– Miért tett meg ekkora utat emiatt? – kérdezte Hansen a maga reszelős, lihegő hangján.

– Ismeri a roskilde-i árverést?

Ez jellemző volt Stephanie-ra: ha nem akart felelni valamire, akkor egy kérdéssel válaszolt.

– Gyakran látogatom. Sok könyvet árvereznek el ott.

Malone is jól ismerte ezt az aukciót. Roskilde mintegy félórányira feküdt Koppenhágától nyugatra. A város antikváriusai negyedévente rendeztek árverést, amire egész Európából sereglettek a gyűjtők. Két hónappal boltjának megnyitása után Malone majdnem kétszázezer eurós haszonra tett szert itt négy olyan könyv eladásából, amelyeket egy félig legális csehországi gyűjtemény megvásárlásakor szerzett. Ez a vagyon tette lehetővé, hogy állami alkalmazottból a sokkal kevésbé stresszes vállalkozóvá lépjen elő. Mindez persze irigyeket is szült, és Peter Hansen nem is titkolta irigységét.

– Szükségem van arra a könyvre, amiről beszéltünk. Még ma este. Azt mondta, nem lesz probléma megszerezni. – Stephanie olyan hangon beszélt, amelyről érződött, hogy utasítások kiadásához van szokva.

Hansen kuncogott: – Amerikaiak. Mind egyformák. Azt hiszik, a világ körülöttük forog.

– A férjem azt mondta, hogy maga képes megtalálni a megtalálhatatlant is. Az a könyv, ami nekem kell, megvan. Csak meg kell szerezni.

– Az kapja meg, aki a legjobb ajánlatot teszi.

Malone összerezzent. Stephanie úgy látszik, nem volt tudatában, milyen veszélyes vizekre tévedt. Az alkudozás legelső szabálya mindig az, hogy el ne áruld, mennyire fontos neked valami.

– Ez egy jelentéktelen könyv, ami senkit sem érdekel – mondta Stephanie.

– Magát viszont láthatóan igen, úgyhogy nyilván mást is.

– Megállapíthatjuk, hogy mi tettük a legjobb ajánlatot.

– Miért olyan fontos ez a könyv? Sosem hallottam róla. A szerzője is ismeretlen.

– Kétségbe vonja a férjem indítékait?

– Mit jelentsen ez?

– Azt, hogy nem tartozik magára. Szerezze meg nekem ezt a könyvet, és én kifizetem a jutalékát, ahogy megállapodtunk.

– Miért nem veszi meg maga?

– Nem kívánok magyarázkodni.

– A férjének sokkal kellemesebb volt a modora.

– De ő már meghalt.

Bár a kijelentésben nem volt érzelem, egy pillanatra csend lett.

– Együtt utazunk Roskilde-be? – kérdezte Hansen, láthatóan belenyugodva abba, hogy többet úgysem húz ki a nőből.

– Ott találkozunk.

– Már alig várom.

Stephanie valósággal kiviharzott a kis irodából. Malone még jobban behúzódott a sarokba, az arcát is elfordította, amint a nő elhaladt mellette. Malone hallotta, amint Hansen irodájának ajtaja becsukódik, és kihasználta az alkalmat arra, hogy a kijárat felé oldalazzon.

Stephanie kilépett a boltból, és balra fordult. Malone várt egy kicsit, majd előrearaszolt, és látta, amint volt főnöknője a kora esti bevásárlók hadán keresztülkígyózva igyekezett visszafelé, a Kerek Torony irányába.

Malone követni kezdte.

A nő egyszer sem nézett körül. Úgy tűnt, eszébe sem jut, hogy bárkit is érdekelhetné, mit tesz. Pedig nem kellett volna így lennie. Különösen azok után, ami a vörös dzsekissel történt. Malone azon morfondírozott, vajon Stephanie miért nem elővigyázatosabb. Tény, hogy sosem volt műveleti ügynök, de hát bolond sem!

A Kerek Toronynál, ahelyett, hogy jobbra fordult volna, a Højbro Plads felé, ahol Malone könyvesboltja volt, a nő egyenesen folytatta útját. Három háztömbnyivel odább pedig eltűnt az Hôtel d’Angleterre-ben.

Malone szemmel követte, míg bement.

Sértette, hogy a nő Dániában akart megszerezni egy könyvet, és ehhez nem az ő segítségét kérte. Egyértelmű, hogy nem akarja beavatni. Sőt a Kerek Toronynál történtek után az is nyilvánvaló, hogy egyáltalán beszélni sem akar vele.

Az órájára pillantott. Fél öt múlt néhány perccel. Az aukció mindig hatkor kezdődött, és Roskilde alig félórányi autóútra van. Eredetileg nem akart odamenni. A katalógus, amit hetekkel azelőtt elküldtek, semmi számára érdekeset nem tartalmazott. De már nem erről volt szó. Stephanie nagyon furcsán viselkedett, még önmagához képest is. És a fejében egy ismerős hang, amely sokszor az életét mentette meg a tizenkét évnyi kormányzati szolgálat alatt, most azt súgta, hogy a nőnek nagyon is szüksége lesz őrá.

HÁROM

ABBEY DES FONTAINES

FRANCIA PIRENEUSOK

17 ÓRA

A SÉNÉCHAL AZ ÁGY MELLETT TÉRDELT, hogy vigaszt nyújtson haldokló Nagymesterének. – Hetek óta azért imádkozott, hogy ez a pillanat ne jöjjön el. De most, miután huszonnyolc évig bölcsen irányította a Rendet, az ágyon fekvő öregember közel állt ahhoz, hogy megtalálja jól megszolgált lelki békéjét és kövesse elődeit a mennyekbe. A sénéchal számára azonban, sajnos, a kavargó tárgyi világ nem szűnik meg, és ő már előre rettegett ettől.

A tágas szoba ódon kőből és fából emelt falai őrizték épségüket, csupán a fenyőből ácsolt tetőgerendák feketedtek meg az idő múlásával. A magányos ablak, mint valami komor szem bontotta meg a fal egységét, kilátást engedve a szürke sziklás hegyről alázúduló, gyönyörű vízesésre. A sarkokban már sűrűsödött a homály.

A sénéchal az öregember kezéért nyúlt. Hűvös, nyirkos fogás felelt. – Hall engem, Nagymester? – kérdezte franciául.

A megfáradt szemek lassan felnyíltak: – Még nem mentem el. De hamarosan.

A sénéchal hallott már arról, hogy hasonló helyzetben mások is ugyanezt mondták, és azon tűnődött, vajon a test tényleg egyszerűen csak kimerítette tartalékait, nincs már ereje a tüdőt légzésre, a szívet munkára kényszeríteni, és a halál egyszerűen meghódítja azt a területet, ahol valaha élet virágzott. Erősebben szorította a fáradt kezet: – Hiányozni fog nekem.

Mosoly jelent meg a keskeny ajkakon: – Jó szolgálatot tettél nekem, ahogyan arra számítottam is. Ezért választottalak téged.

– Sok összetűzés készül a közeljövőben.

– Felkészültél rájuk. Gondom volt rá.

Ő volt a sénéchal, rangban közvetlenül a Nagymester után következő. Gyorsan emelkedett idáig a ranglétrán, egyesek szerint túlságosan is gyorsan, és csupán a Nagymester erélyes vezetése nyomta el mostanáig a zúgolódást. De a halál nemsokára elszólítja védelmezőjét, és attól tartott, hogy ezt rögtön nyílt lázadás követi majd.

– Semmi sem biztosítja, hogy én követem majd önt.

– Alábecsülöd magad.

– Tisztában vagyok ellenfeleink erejével.

Csend ereszkedett közéjük, teret adva a pacsirtáknak és a feketerigóknak, hogy kintről hírt adjanak magukról. Csak nézte a Nagymesterét. Az öregember arany csillagokkal díszített, azúrkék köntöst viselt. Bár arcvonásait megkeményítette a közelgő elmúlás, szikár testéből még mindig életerő sugárzott. Hosszú, őszes szakálla borzasan terült szét, végtagjait görcsökbe húzta a köszvény, de szemei változatlanul ragyogtak. Tudta, hogy 28 évnyi vezetés sok mindenre megtanította a vén harcost. Talán a legfontosabb tanult erény volt, hogy még a halállal szembenézve is büszke tartást, emelkedettséget mutasson.

Az orvos már hónapokkal korábban megerősítette a rák tényét. Ahogyan azt a Szabályzat megkívánta, a kór beavatkozás nélkül, a természet rendje szerint folyt le, Isten akaratának érvényesüléseként. Évszázadokon át rendtársak ezrei szenvedték el ugyanezt a véget, tehát elképzelhetetlen volt, hogy a Nagymester bemocskolja ezt a szokást.

– Bárcsak érezhetném a vízpermet illatát – suttogta az öregember.

A sénéchal az ablak felé pillantott. A 16. században készült ablakszárnyak tárva álltak, szabad utat adva a nedves kő és a zöldellő növényzet beáramló illatának. A távolban a vízesés pezsegve zúgott: – Az ön szobájában ez nagyszerűen érezhető.

– Ez volt az egyik oka, hogy Nagymester akartam lenni.

A sénéchal elmosolyodott, tudva, hogy az öregember tréfál. Olvasta a Krónikák könyvét, és tudta, hogy pártfogója azért emelkedett idáig, mert minden sorsfordulónál meg tudta ragadni az alkalmat, ami zseniális felkészültségre vall. Hivatali ideje alatt végig béke honolt, de mindez hamarosan megváltozik.

– Imádkozom a lelki üdvéért – mondta a sénéchal.

– Arra ráérsz később is. Most fel kell készülnöd.

– Mire?

– A konklávéra. Gyűjtsd össze a szavazataidat. Készen kell állnod. Nem szabad időt hagynod az ellenségeidnek, hogy felsorakozzanak. Emlékezz mindarra, amit tanítottam neked! – A rekedt hang el-elbicsaklott, de az alaphangütése határozottságot sugárzott.

– Nem vagyok biztos abban, hogy Nagymester akarok lenni.

– De igen.

Öreg barátja jól ismerte. A szerénység megkövetelte, hogy elrejtse ambícióit, de ő mindennél jobban szeretett volna a következő Nagymester lenni.

Érezte, hogy a kéz, amit fog, megremeg. Az öregembernek néhány ziháló lélegzetre volt szüksége ahhoz, hogy összeszedje magát.

– Előkészítettem az üzenetet. Ott van, az asztalon.

Tudta, hogy a következő Nagymester feladata lesz majd a végrendelet tanulmányozása.

– A feladatot el kell végezni – mondta a mester. – Mint mindig, a kezdetektől fogva.

A sénéchal hallani sem akart feladatról. Jobban lefoglalták az érzelmei. Körülnézett a szobában, amelyben csak egy ágy, egy imazsámoly volt, vele szemben egy fafeszület, valamint három, kárpitozott párnával óvott szék, egy íróasztal, és a fali fülkékben két régi márványszobor. Egykor a szoba tele volt angol bútorral, spanyol bőráruval, delfti porcelánnal. Azonban a hivalkodást már régóta száműzték a Rend megjelenéséből.

Ahogyan a mesteréből is.

Az öregember levegőért kapkodott.

Ránézett a betegségtől kábultan fekvő öregre. A Nagymester összeszedte magát, hunyorított néhányat, majd azt mondta:

– Még nem, barátom. De hamarosan.

NÉGY

ROSKILDE

18 ÓRA 15 PERC

MALONE MEGVÁRTA, HOGY AZ ÁRVERÉS MEGKEZDŐDJÉK, és csak aztán surrant be a terembe. Ismerte az eljárást, és tudta, hogy a licitálás nem kezdődik el hat óra húsz előtt, minthogy nyilvántartásba kell venni a vevőket, és ellenőrizni az eladók adatait, mielőtt a pénzek elkezdenének gazdát cserélni.

Roskilde régi város volt, egy keskeny, sós vizű fjord partján. A vikingek alapították, és egészen a 15. századig Dánia fővárosa volt, s azóta is uralkodói előkelőséget árasztott. Az aukciót a belvárosban, a Domkirke-székesegyház mellett, a Skomagergade-nak, a cipészek egykori negyedének egyik épületében tartották. A könyvárusítás Dániában valóságos művészet. Országszerte nagy becsülete van az írott szónak – ezt Malone, örök könyvbarátként, csak csodálni tudta. Egy időben a könyvek csak hobbit jelentettek számára, elterelték figyelmét veszélyes foglalkozásáról, mostanra viszont már róluk szólt az élete.

Megpillantotta Peter Hansent és Stephanie-t az első sorokban, ezért inkább hátul maradt, a boltíves tetőszerkezetet tartó egyik kőoszlop mögé húzódva. Nem akart licitálni, úgyhogy nem számított, hogy a kikiáltó látja-e őt.

A könyvek egymás után keltek el, némelyik igen tisztes összegért. Jól látta, hogy Peter Hansen felélénkül, amikor kiteszik a következő könyvet.

– Pierres gravées du Languedoc, írta Eugène Stüblein, Copyright 1887 – harsogta a kikiáltó. – Az adott korban oly gyakori helytörténeti munka, csak néhány száz példányban nyomtatva. Egy nemrégiben birtokunkba jutott hagyatékból való. A könyv nagyon jó karban van, bőrkötésű, nincsenek benne bejegyzések, és tartalmaz néhány rendkívül érdekes nyomatot – az egyik szerepel a katalógusban. Általában nem foglalkozunk ilyesmivel, de úgy gondoltuk, e nagyon szép könyv iránt támadhat némi érdeklődés. Kezdő licitet kérek!

Gyors egymásutánban három ajánlat is érkezett, de meglehetősen alacsonyak, az utolsó 400 koronáról. Malone gyors fejszámolást végzett. Hatvan dollár. Hansen 800-zal szállt be. A többi lehetséges vásárlótól erre nem is érkezett újabb licit, mígnem az egyik telefonkezelő, aki a helyszínen meg nem jelent vásárlók nevében intézkedett, ezer koronás ajánlatot tett.

Hansent láthatóan megzavarta a váratlan licitálás, különösen egy távol levő vásárlótól, és ajánlatát 1050-re emelte. A telefonos kétezerrel vágott vissza. Csatlakozott a küzdelemhez egy harmadik licitáló is. Harsogtak a licitek, míg végül az ár megállt 9000 koronán. Mások is megérezték, hogy a könyv több lehet annál, mint aminek látszik. Egy újabb perc végén Hansen ajánlata már 24 000 koronára szökött.

Több mint 4000 dollárra!

Malone tudta, hogy Stephanie bérből élő állami alkalmazott, körülbelül évi 70-80 ezer dollárnyi jövedelemmel. A férje már évekkel ezelőtt meghalt, és ugyan hagyott rá némi vagyont, de a nő nem volt gazdag és pláne nem szenvedélyes könyvgyűjtő. Malone azon tűnődött, vajon miért lenne hajlandó Stephanie ilyen sokat kiadni egy ismeretlen útikönyvért. Ládaszámra hozták az efféléket az ő boltjába is; főleg a 19. századból, meg a 20. század elejéről származókat, amikor még népszerűek voltak a messzi tájakról szóló, személyes hangvételű útinaplók. Legtöbbjük nyelvezete meglehetősen „lila” volt és élvezhetetlen, így egyúttal értéktelen is.

Emez azonban láthatóan kivételt jelentett.

– Ötvenezer korona – jelentette be a telefonos képviselője.

Hansen legutóbbi ajánlatának több mint kétszerese!

Fejek forogtak, és Malone villámgyorsan visszahúzódott az oszlop mögé, mert Stephanie is megpördült, hogy megnézze magának a padot, ahonnan telefonáltak. Csak a szeme sarkából mert odasandítani, hogy lássa, amint Stephanie és Hansen tanácskozásba merül, majd figyelmüket ismét a kikiáltóra fordítják. Rövid szünet következett, amelyben Hansen a következő lépésen gondolkodott, de nyilvánvaló volt, hogy Stephanie-tól vár jelet.

A nő megrázta a fejét.

– A műtárgy eladva a telefonon licitáló vevőnek, ötvenezer koronáért.

Az árverésvezető levette a könyvet a bemutatóállványról, és negyedórás szünetet jelentett be. Malone tudta, hogy az aukciós ház részéről most megvizsgálják a Pierres gravées du Languedoc című könyvet, kiderítendő, mi tette azt nyolcezer dollárnál is értékesebbé. Tudta, hogy a roskilde-i könyvesek körültekintőek, és akik nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy kincsek csússzanak ki a kezük közül. Pedig most valami ilyesmi történt.

Továbbra is az oszlophoz simulva figyelt, Stephanie és Hansen pedig a helyüknél maradtak. Sok ismerős arc volt a teremben, és Malone nagyon remélte, hogy egyikük sem köszön majd rá. Sokan a túlsó sarok felé igyekeztek, ahol frissítőket kínáltak. Látta, hogy két férfi megy oda Stephanie-hoz, és bemutatkoznak. Mindketten zömök testalkatúak voltak, rövidre nyírt hajjal. Lötyögős, barna zakójuk alatt mintás, pulóvernyakú inget viseltek. Amikor egyikük előrehajolt, hogy kezet fogjon Stephanie-val, Malone észrevette a gerincéhez simuló pisztoly kidudorodását.

Rövid beszélgetés után a két férfi távozott. A megbeszélés barátságosnak tűnt, és miközben Hansen az ingyen sör felé sodródott, Stephanie odalépett az egyik alkalmazotthoz, néhány szót váltott vele, majd az egyik oldalsó ajtón át távozott a teremből.

Malone odament ehhez a Gregos nevű, sovány dán alkalmazotthoz, akit jól ismert.

– Cotton, örülök, hogy látom!

– Szeretek jó üzleteket csinálni.

Gregos elmosolyodott: – Ilyet itt nem könnyű kifogni.

– Úgy tűnik, a legutóbbi tétel valóságos sokkot okozott.

– Én arra számítottam, hogy ötszázért talán elmegy. Na de ötvenezer! Döbbenetes!

– Sejti, mi lehet az oka?

Gregos megrázta a fejét: – Ez meghaladja a képzelőerőmet.

Malone az oldalsó ajtó felé mozdult: – Az a nő, akivel az imént beszélt… Hová ment?

Az alkalmazott sokatmondó pillantást vetett rá: – Felkeltette az érdeklődését?

– Nem úgy. Másféleképpen érdekel.

Malone népszerű volt az aukciós házban, mióta néhány hónappal korábban segített megtalálni egy bogaras eladót, aki a Jane Eyre körülbelül 1847-es kiadásának három példányát ajánlotta fel, de amelyekről kiderült, hogy lopottak. Amikor a rendőrség lefoglalta a három könyvet az új tulajdonosnál, az aukciós háznak minden egyes koronát vissza kellett fizetnie, csakhogy az eladó már beváltotta a ház csekkjét. A sors kegye folytán Malone rábukkant a férfira Angliában, és visszaszerezte a pénzt. Eközben szerzett néhány hálás barátot új otthonában.

– A Domkirke felől érdeklődött, hogy merre található. Azon belül is IV. Keresztély kápolnája.

– Megmondta, miért?

Gregos megint a fejét rázta: – Csak azt, hogy odasétál.

Malone megrázta a másik kezét. Markában egy összehajtogatott ezerkoronás lapult. Látta, hogy Gregos értékeli a felajánlást, és feltűnés nélkül zsebre rakja a pénzt. A ház nem nézte jó szemmel a hálapénzeket.

– Még valamit – mondta Malone. – Ki volt az a hatalmas ajánlatot tevő, a telefonvonal másik végén?

– Cotton, maga is tudja, hogy ez szigorúan bizalmas.

– Aminthogy maga is tudja, hogy utálom a szabályokat. Ismerem a licitálót?

– Annak a háznak a tulajdonosa, amit maga bérel Koppenhágában.

Malone kis híján felnevetett. Henrik Thorvaldsen. Hát persze! Tudhatta volna!

Az aukció folytatódott. Miközben a vevők ismét elfoglalták helyüket, Malone a bejárat felé nyomakodott, és észrevette, hogy Hansen is visszaült. Kilépett a hűvösödő dán estébe. Bár már majdnem nyolc óra volt, a nyári égboltot még mindig megvilágították a lenyugvó nap fakó karmazsinszínű sugarai. Néhány háztömbnyire magasodott a vörös téglás katedrális, a Domkirke, ahová a dán királyokat hagyományosan temették, a 13. század óta.

Vajon mit akar ott Stephanie?

Már éppen arra akart indulni, amikor két férfi lépett oda. Egyikük valami kemény tárgyat szorított a hátához.

– Csak nyugodtan, Malone, különben itt és most agyonlövöm! – suttogta a fülébe egy hang.

Malone egy-egy pillantást vetett balra, majd jobbra.

Az a két férfi fogta őt közre, akik korábban, a teremben Stephanie-val beszéltek. Az arcukon ugyanazt az aggodalmat látta tükröződni, amit néhány órával korábban a vörös dzsekis arcán fedezett fel.

ÖT

STEPHANIE BELÉPETT A DOMKIRKÉBE. A férfi az aukciós házban azt mondta, hogy könnyen megtalálja, és igaza is volt. A hatalmas épület, amely túlméretezettnek tűnt a körülötte elterülő városhoz képest, szinte az egész esti égboltot elfoglalta.

A nagyszabású építményben rengeteg melléképületet, kápolnát, tornácos folyosót talált, amelyek fölé magas, boltíves mennyezetek borultak. Az ódon falakat megkoronázó festett üvegű ablakok pedig egészen mennyei hangulatot árasztottak. Úgy vélte, a katedrális, amelynek építészeti stílusa jellegzetesen francia hangulatot sugárzott, már nem katolikus templom, a belső díszítés alapján evangélikusnak gondolta.

Dühös volt, hogy nem tudta megszerezni a könyvet. Azt hitte, hogy legfeljebb háromszáz koronáért, ötven dollárért meg tudja venni. Ehelyett valami névtelen vásárló képes több mint nyolcezer dollárt fizetni egy közönséges, több mint száz évvel ezelőtt írt dél-franciaországi útinaplóért.

Már megint valaki, aki tud az idejövetele valódi céljáról.

Talán éppen ez az ember várja itt? Az a két férfi, aki a licitálás után megkereste, csak annyit mondott, hogy mindent megtudhat, ha eljön ide, a katedrálisba, és megkeresi IV. Keresztély kápolnáját. Máskülönben őrültségnek gondolta volna ezt a sétát, de nem volt választása. Csak nagyon rövid ideje maradt arra, hogy jó üzletet csináljon.

Követte a kapott utasítást, és körbejárta az előcsarnokot. Jobbra a templom főhajójában, a főoltár előtt éppen istentisztelet folyt. Legalább ötvenen térdeltek a padokban. A fújtatós orgona hangjának fémes zúgása betöltötte az előcsarnokot is. Megtalálta IV. Keresztély kápolnáját, és egy gondosan kimunkált vasrácson keresztül belépett.

Ott egy alacsony férfi várta, akinek vékony szálú, acélszürke haja úgy simult a koponyájára, mint egy sapka. Durva vonású arcát simára borotválta, világos gyapjúnadrágot és nyitott gallérú inget viselt. Bőrzakó fedte izmos felsőtestét, és amikor közelebb lépett, Stephanie látta, hogy sötét szemével hidegen és gyanakvóan méregeti őt. Talán megérezte a nő nyugtalanságát, mert vonásai hirtelen megenyhültek, és lefegyverzően elmosolyodott.

– Nelle asszony, nagyon-nagyon örülök, hogy találkozhattunk.

– Honnan tudja, hogy ki vagyok?

– Jól ismertem a férje munkásságát. Nagy tudósa volt több olyan témának, ami engem is érdekel.

– Melyeknek? A férjem sok mindennel foglalkozott.

– Engem leginkább Rennes-le-Château érdekel. Meg az ő kutatásai a városnak és környékének úgynevezett „nagy titkáról”.

– Maga az, aki az imént túllicitált engem?

A férfi színlelt megadással emelte föl a kezét: – Nem, és éppen ezért akartam beszélni önnel. Nekem is volt képviselőm a licitáláson, csakúgy, mint – gondolom – önnek is, és engem is megdöbbentett a végső ár.

Stephanie-nak kis időre volt szüksége, hogy összeszedje a gondolatait. Körüljártatta tekintetét a királysírokon. A vakító márványfalakat hatalmas, a valóságot megtévesztő hűséggel ábrázoló trompe l’oeil festmények borították el. Öt díszes koporsó állt középen, a hatalmas kupola alatt.

A férfi a síremlékekhez lépett: – IV. Keresztélyt tekintik Dánia legnagyobb uralkodójának. Ahogy VIII. Henrik Angliában, I. Ferenc Franciaországban vagy Nagy Péter Oroszországban, ő is alapjaiban változtatta meg országát. Emléke mindenhol fellelhető.

Stephanie-t nem érdekelte a történelmi lecke: – Mit akar?

– Hadd mutassak valamit.

A kápolna bejáratánál lévő fémrácsozat felé indult. A nő követte.

– A legenda szerint maga az ördög formálta ezt a rácsmintát. A szaktudás mindenesetre valóban rendkívüli. A mintázat magában foglalja a király és a királyné monogramját, valamint meseszerű lények sokaságát. De nézze csak meg az alját!

Stephanie fémbe vésett szavakat látott.

– Így szól – mondta a férfi –, Caspar Fincke bin ich genannt, dieser Arbeit bin ich bekannt. Vagyis Caspar Fincke az én nevem, e művem, adta hírnevem.

Stephanie a férfira bámult: – Na és?

– A Kerek Torony tetején, Koppenhágában van egy ugyanilyen fémrácsozat. Körbefut a peremen. Azt is Fincke készítette. Alacsonyra formázta, hogy jól lehessen látni a város háztetőit, de egyúttal könnyű átugrani is.

A nő elértette: – Az a férfi, aki onnan leugrott, magának dolgozott?

A férfi bólintott.

– Miért kellett meghalnia?

– Krisztus katonái bátran harcolnak az Úr ügyeiért, nem rettennek meg sem attól, hogy elpusztítsák az ellenséget, sem attól, hogy ők is meghalhatnak.

– Megölte magát.

– Ha halált osztunk vagy elnyerünk, abban nyoma sincs a bűnnek, csakis a dicsőségnek.

– Maga nem tud megválaszolni egyetlen kérdést sem.

A férfi elmosolyodott: – Csupán idéztem egy nagy teológust, aki mindezt körülbelül 800 évvel ezelőtt írta. Clairvaux-i Szent Bernátot.

– Ki maga?

– Hívjon, mondjuk, Bernátnak.

– Mit akar?

– Két dolgot. Először is a könyvet, amiről mindketten lemaradtunk az árverésen. De elismerem, hogy ezt most nem áll módjában odaadni nekem. A másodikat viszont igen. Azt egy hónappal ezelőtt küldték önnek.

Stephanie megőrizte arca rezzenetlenségét. Ez az ember tényleg tudja, mi dolga van itt: – No, és mi az?

– Aha, tesztelni próbálja, hogy mennyire vagyok jól értesült. Rendben. Az önnek küldött csomagban egy napló volt, ami valaha az ön férje tulajdonát képezte – személyes feljegyzései, amiket idő előtti haláláig írt. Nos, átmentem a vizsgán?

A nő nem válaszolt.

– Azt a naplót akarom.

– Miért olyan fontos az?

– Sokan különcnek tartották a férjét. Furcsának. Hóbortosnak. Az akadémikusok kinevették, kigúnyolták, a sajtó is kifigurázta. Én viszont kiváló koponyának gondolom. Olyan dolgokat látott meg, amiket mások észre sem vettek. Nézze csak, mit ért el! Elindította az egész, manapság oly divatossá vált Rennes-le-Château attrakciót. Az ő könyve volt az első, amely ismét ráirányította a figyelmet a helyi csodákra. Ötmillió darabot adtak el belőle világszerte! Ez azért nem akármi!

– A férjem több könyvet is írt.

– Ha nem tévedek, tizennégyet, de egyiknek sem volt akkora hatása, mint ennek az elsőnek, a Rennes-le-Château kincse címűnek. Hála neki, ma már több száz kötet foglalkozik a témával.

– Miből gondolja, hogy a férjem naplója megvan?

– Mindketten tudjuk, hogy a napló már nálam lenne, ha nem avatkozik közbe egy Cotton Malone nevű férfi. Ha jól tudom, korábban önnek dolgozott…

– Mit tett?

A férfi úgy érezhette, hogy még mindig tesztelik:

– Ön az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának dolgozója és a Magellán Ügyosztály néven ismert részleg vezetője. Tizenkét ügyvéd, akiket ön személyesen választott ki, csakis önnek engedelmeskedve dolgozik bizonyos, mondjuk úgy, kényes ügyeken. Cotton Malone is éveken át dolgozott önnek. De tavaly év elején kilépett, és most egy könyvesbolt tulajdonosa Koppenhágában. Ha nincs hű tanítványomnak az a balszerencsés akciója, akkor ön elfogyasztott volna egy könnyű ebédet Malone úrral, aztán szépen elbúcsúzik tőle, és eljön az aukcióra, ami Dániába utazásának valódi célja volt.

Lejárt a színlelés ideje: – Kinek dolgozik?

– Magamnak.

– Nem hiszem.

– Miért?

– Évek tapasztalata…

A férfi megint elmosolyodott, ami idegesítette a nőt: – A naplót, ha szabad kérnem!

– Nincs nálam. A mai eset után úgy gondoltam, biztonságba kell helyeznem.

– Peter Hansennél van?

A nő nem felelt.

– Nem. Nem hiszem, hogy megadná a választ.

– Úgy gondolom, vége a beszélgetésünknek. – Stephanie sarkon fordult, és átsietett a nyitott kapun. Jobb oldalt, a főkapuk irányában észrevett két rövid hajú férfit – nem ugyanazokat, akik az aukciós házban odajöttek hozzá –, és rögtön tudta, hogy kinek az utasítására állnak ott.

Visszanézett a férfira, akit nem Bernátnak hívnak.

– Ugyanúgy, ahogy az emberemnek délután, a Kerek Toronyban, önnek sincs hová mennie!

– Csessze meg!

Ezzel Stephanie megfordult, és a katedrális belsejébe sietett.

HAT

MALONE FELMÉRTE A HELYZETET. Egy forgalmas utca egyik épületének bejáratában állt. Emberek jöttek ki az aukciós házból, mások meg arra vártak, hogy az alkalmazottak odahozzák a kocsijukat a közeli parkolóból. Szóval nem maradt észrevétlen az, hogy megpróbált Stephanie-ra vigyázni. Átkozta magát, amiért nem volt elővigyázatosabb. A hozzá intézett fenyegetések ellenére úgy gondolta, hogy az őt közrefogó két férfi mégsem fogja megkockáztatni, hogy lelepleződjék. Csak feltartóztatták, de nem tették harcképtelenné. Lehet, hogy csak annyi a feladatuk, hogy biztosítsák: legyen idejük a katedrálisban Stephanie-val véghezvinni, amit elterveztek.

Mindez pedig azt jelentette, hogy neki cselekednie kell.

Figyelte, ahogy egyre több és több állandó vevő özönlik ki az aukciós házból. Egyiküknek, egy nyakigláb dánnak a Strøgeten volt könyvesboltja, Peter Hansenétól nem messze. Malone látta, hogy az egyik parkolófiú éppen odahozza a kocsiját.

– Vagn! – kiáltotta Malone, és ellépett a hátának szegeződő fegyvertől.

A másik, nevét meghallva megfordult, és észrevette barátját.

– Cotton, hogy vagy? – válaszolt dánul.

Malone közömbösen az autó felé sétált, és visszapillantva látta, amint az egyik rövid hajú gyors mozdulattal a zakója alá rejti a fegyvert. Meglepte, és óvatlanságon kapta a férfiakat, ami megerősítette abban, amit róluk gondolt. Amatőrök. Kész lett volna fogadni arra is, hogy dánul sem értenek.

– Megkérhetnélek arra a szívességre, hogy visszavigyetek Koppenhágába?

– Hát persze! Van helyünk bőven. Mássz be!

Elérte a jobb hátsó ajtót.

– Nagyon köszönöm. Aki idehozott, az még egy darabig itt akar lófrálni, nekem viszont haza kéne mennem.

Amikor becsapta az ajtót, és az ablakon át integetett nekik, erős zavart látott a két fickó arcán, miközben az autó könnyedén kigördült.

– Nem találtál ma semmi érdekeset? – kérdezte Vagn.

Malone a vezetőre fordította figyelmét.

– Semmit.

– Én sem. El is határoztuk, hogy hazamegyünk, és korábban megvacsorázunk.

Malone a mellette ülő nőre pillantott. Elöl egy újabb férfi ült. Egyiküket sem ismerte, ezért bemutatkozott. Az autó lassan haladt Roskilde szűk lakótelepi utcáin, a Koppenhága felé vezető autóút irányába.

Megpillantotta a katedrális kettős tornyát és rézvörös tetejét.

– Vagn, ki tudnál itt tenni? Mégiscsak maradnom kell egy darabig.

– Biztos?

– Most jutott eszembe, hogy van még valami elintéznivalóm.

STEPHANIE A FŐHAJÓVAL PÁRHUZAMOSAN HALADVA EGYRE beljebb került a katedrálisba. A tőle jobbra tornyosuló hatalmas oszlopok túloldalán még mindig folyt az istentisztelet. Cipősarkai kopogtak a kövezeten, de az orgona súlyosan zengő búgásának köszönhetően ezt csak ő hallotta. A kerengő, ami mentén haladt, megkerülte a főoltárt és jó néhány alacsony fal és síremlék választotta el a kórustól.

Visszapillantott, és látta, hogy a magát Bernátnak nevező férfi lassan ballag a nyomában, a másik két embert viszont sehol sem látta. Ráébredt, hogy hamarosan ismét a templom főbejárata felé fog haladni, csak most az épület másik oldaláról. Most először érezte át igazán, milyen veszélyeknek teszik ki magukat az ügynökei. Ő maga sohasem dolgozott terepen – nem ez volt a dolga –, ráadásul ezúttal még csak nem is hivatalos feladatot teljesített. Most magánügyben járt el, hivatalosan szabadságon volt. Senki nem tudta, hogy Dániába jött – kivéve Cotton Malone-t. Jelen helyzetben viszont ez a diszkréció ugyancsak hátrányosnak bizonyult.

Megkerülte a főoltárt.

Követője diszkréten lemaradt, nyilván annak tudatában, hogy úgysem tud merre menekülni. Elsietett néhány kőlépcső mellett, amelyek levezettek egy másik kápolnába, aztán, úgy 15-20 méterre maga előtt meglátta a két másik férfit, a hátsó csarnokban. Elzárták az útját. Mögötte Bernát egyenletes tempóban, határozott léptekkel közeledett. Balra meglátott egy újabb kápolnát.

Berohant.

Két márvány síremlék feküdt a gazdagon díszített falak között. Mindkettő a masszív formájú román templomokra emlékeztetett. Stephanie a távolabbi mögé húzódott. Aztán elfogta egy vad, megmagyarázhatatlan rettegés.

Rájött, hogy csapdába esett.

MALONE BESZALADT A KATEDRÁLISBA A FŐKAPUN KERESZTÜL, jobbra észrevett két férfit – zömök, alacsony, rövid hajú, egyszerűen öltözött volt mindkettő –, és ezek arra a kettőre emlékeztették, akiktől az imént sikerült meglépnie az aukciós ház előtt. Úgy döntött, hogy semmit sem kockáztat, ezért a zakója alá nyúlt, minden Magellán ügyosztályos ügynök kötelező kelléke, az automata Beretta után. Megengedték neki, hogy megtartsa pisztolyát a leszerelése után is. Sikerült becsempésznie Dániába – itt ugyanis tilos volt kézifegyvert tartani.

Megragadta a pisztolyt, és ujját a ravaszra görbítve előhúzta azt, majd a combjához szorítva fedezte. Már több mint egy éve nem fogott fegyvert. Erre az érzésre úgy gondolt, mint a múltja egy részére. Nem is hiányolta. De az öngyilkos férfi felkeltette benne az elővigyázatosságot. Ez jellemzi a jó ügynököket, és ez volt az egyik oka annak is, hogy míg ő egy-két ügynöktársát temetésen búcsúztatta, őt nem ravatalozták fel egy templomban.

A két férfi háttal állt neki, oldalt lelógatott, üres kezekkel. A harsogó orgonamuzsika elfedte léptei zaját. Amikor mögéjük ért, csak ennyit mondott:

– Este is van munka, mi, fiúk?

Mindketten megpördültek, Malone pedig megvillantotta a fegyvert:

– Csak nyugodtan!

Egyikük válla fölött megpillantott egy újabb férfit, aki vagy harmincméternyire, a templom kereszthajójában hanyagul feléjük lépdelt. Látta, hogy az illető a bőrzakója alá nyúl. Malone nem várta meg, hogy mi lesz, hanem balra bevetődött az első üres padsorba. Halk pukkanás keveredett az orgonaszóba, és egy golyó fúródott az előtte lévő padba.

A két másik egyszerre kapott a pisztolya után.

Hason fekve kétszer lőtt, gyors egymásutánban. A dörrenések hangja betöltötte az egész katedrálist, átszakítva a muzsikáét. Az egyik férfi eldőlt, a másik fedezékbe ugrott. Malone feltérdelt, és három újabb pukkanást hallott. Megint hasra vetette magát, miközben körülötte fadarabok repültek szét a becsapódó golyóktól.

Kettőt lőtt a magányos férfi irányába.

Az orgonamuzsika abbamaradt.

Az emberek most ébredtek tudatára annak, hogy mi történt. A tömeg elkezdett az oldalsó kapuk irányába törtetni, azon a részen keresztül, ahol Malone rejtőzött. A zűrzavart kihasználva Malone kilesett a pad támlája fölött, és látta, hogy a bőrzakós az egyik oldalsó kápolna bejáratánál áll. – Stephanie! – ordította el magát, túlharsogva a lármát.

Semmi válasz. – Stephanie! Én vagyok az, Cotton! Csak jelezd, hogy jól vagy-e!

Ezúttal sem jött válasz.

Hason csúszva elért egészen a szemben lévő kereszthajóig, ahol már föl tudott állni. Előtte az út körbevezetett a templomon, egészen a másik oldalig. Az oszlopsorok szinte lehetetlenné teszik, hogy rálőhessenek, aztán a kórus teljesen eltakarja majd. Úgyhogy nekiiramodott.

STEPHANIE HALLOTTA, HOGY MALONE AZ Ő NEVÉT KIÁLTJA. Hál’ istennek, sosem tudott csak a maga dolgával törődni! Továbbra is a kápolnában rejtőzött, egy fekete márványkoporsó mögött. Hallotta a lövéseket, és tudta, hogy Malone megteszi, ami tőle telik, de hát túlerővel áll szemben, legalább háromszorossal. Segíteni kellene neki, de mit tehetne ő? Nem volt nála semmilyen fegyver. De legalább értesíteni kellene, hogy jól van. Azonban mielőtt válaszolni tudott volna, a templomra nyíló egyik kovácsoltvas rácson át megpillantotta „Bernátot”, pisztollyal a kezében.

Korábban ismeretlen rettegés rántotta össze az izmait és bénította meg az elméjét.

A férfi belépett a kápolnába.

MALONE MEGKERÜLTE A KÓRUST. AZ EMBEREK ZAKLATOTT, hisztérikus hangok közepette változatlanul özönlöttek kifelé a katedrálisból. Valaki már biztos értesítette a rendőrséget is. Csak fel kell tartóztatni a támadókat, amíg a segítség megérkezik.

Átlopakodott a kerengőn, és látta, hogy az egyik férfi éppen meglőtt társát támogatja ki az oldalajtón. A harmadik, aki a lövöldözést kezdte, nem volt látható.

Ez aggasztotta.

Lelassította lépteit, és följebb emelte pisztolyát.

STEPHANIE KŐVÉ DERMEDT. BERNÁT MÁR CSAK NÉHÁNY méternyire volt tőle. – Tudom, hogy itt van – mondta a férfi, rekedt torokhangján. – A megmentője megérkezett, úgyhogy most nincs időm magával foglalkozni. De tudja, mit akarok. Még találkozunk.

Ez a kilátás nem volt túl vonzó.

– A férje szintén meggondolatlan volt. Tizenegy évvel ezelőtt hasonló ajánlatot kapott a naplóra, de elutasította.

A férfi szavai Stephanie elevenébe vágtak. Tudta, hogy csendben kéne maradnia, de nem bírta ki. Ezt már nem!

– Mit tud a férjemről?

– Éppen eleget. Maradjunk ennyiben.

Stephanie hallotta, hogy kimegy.

MALONE LÁTTA, HOGY A BŐRZAKÓS KILÉP az egyik oldalsó kápolnából.

– Állj! – kiáltott rá.

A férfi megpördült, és felemelte fegyverét.

Malone elvetődött egy lépcső felé, amely egy újabb épületszárnyhoz vezetett, és legurult vagy öt-hat lépcsőfokot.

Három golyó pattant le fölötte a falról.

Malone lövésre készen talpra szökkent, de a bőrzakós, átvágva a templom túloldalára, már jó harmincméternyire járt, és futva távolodott az előcsarnok irányába.

Malone talpra állt, és előbbre lépett.

– Stephanie! – kiáltotta megint.

– Itt vagyok, Cotton!

A kápolna távolabbi vége felől előbukkant egykori főnöknője. Miközben feléje sétált, Stephanie nyugodt arca megkeményedett. Kintről szirénázás hallatszott.

– Javaslom, tűnjünk el innen – mondta Malone. – Rengeteg kérdésre számíthatunk, és úgy vélem, egyikre sem válaszolnál szívesen.

– Jól gondolod. – Stephanie fürgén ellépdelt mellette.

Már éppen azt akarta javasolni, hogy egy másik kijáraton távozzanak, amikor a főkaput betaszították, és egyenruhás rendőrök sereglettek be a katedrálisba. Még mindig a kezében volt a pisztoly, amit azonnal észre is vettek.

Megtorpantak, és lövésre emelték fegyvereiket.

Malone és Stephanie megdermedt.

– Hen til den landskab! Nu! – dörrent a parancs. – A földre! Azonnal!

– Mit akarnak tőlünk? – kérdezte Stephanie.

Malone ledobta a pisztolyt, és térdre ereszkedett:

– Semmi jót.

HÉT

RAYMOND DE ROQUEFORT A KATEDRÁLIS ELŐTT ÁLLT, a bámészkodók gyűrűjén túl, és várta a dráma végkifejletét. Két társával együtt sikerült kiszökniük egy oldalajtón, éppen amikor a rendőrök benyomultak a főbejáraton. Aztán, a katedrális kertjében álló, terebélyes fák árnyékának fedezékét kihasználva kióvakodtak. Úgy tűnt, senki sem figyelt fel rájuk. Stephanie Nelle és Cotton Malone egyelőre teljesen lekötik a rendőrök figyelmét. Eltelik még egy kis idő, amíg más szemtanúk további fegyveresekről kezdenek majd beszélni. Ismerte az efféle helyzeteket, és tudta, hogy hideg fővel mindig épségben ki lehet kerülni belőlük, így hát nyugalmat parancsolt magára. Embereinek azt kell látniuk, hogy ő ura önmagának és a helyzetnek is.

A katedrális előtti teret elöntötte a vörösen és fehéren villódzó fény. Egyre újabb rendőrök érkeztek, ő pedig csak ámult azon, hogy egy ilyen kisvárosnak, mint Roskilde, hogyan lehet ennyi rendfenntartója. A közeli térről is özönlöttek az érdeklődők, úgyhogy a helyzet kezdett zűrzavarossá válni. Ez tökéletesen megfelelt neki. Mindig határtalan cselekvési szabadságot érzett a káoszban – már persze ha ura volt a káosznak.

Szembetalálkozott azzal a két emberével, akik vele voltak a templomban.

– Megsebesültél? – kérdezte azt, amelyik lövést kapott.

A férfi félrehúzta zakóját, és megmutatta a golyóálló mellényt, amely betöltötte feladatát:

– Csak sajog.

A tömegben észrevette két másik segédjét, azokat, akiket az aukciós házba küldött. Azok kis adóvevőjükön tájékoztatták, hogy nem Stephanie Nelle nyert a liciten. Ezért arra utasította őket, hogy küldjék a nőt ide. Úgy gondolta, talán megfélemlíti, de ez nem sikerült. Sőt ami még rosszabb, felhívta a figyelmet magára. Bár ennek inkább Cotton Malone volt az oka. Az emberei észrevették Malone-t az árverésen, ezért azt a parancsot adta nekik, hogy tartsák vissza, ameddig ő nem beszélt Stephanie Nelle-lel. Láthatóan ez sem sikerült.

A két fiatalember odajött hozzá:

– Malone elszökött tőlünk.

– Megtaláltam.

– Nagyon leleményes. És kötélből vannak az idegei.

Igazat kellett adnia nekik. Lenyomozta Cotton Malone-t is, miután megtudta, hogy Stephanie Nelle Dániába utazik és vele is találkozni akar. Minthogy Malone Stephanie terveinek részévé is válhatott, jobbnak látta megtudni róla, amit lehet.

Malone keresztneve Harold Earl volt. Az amerikai Georgia államban született, 46 évvel ezelőtt. Anyja született georgiai volt, apja hivatásos katona, aki Annapolisban végzett, majd gyorsan hajóparancsnoki rangra emelkedett. A tengeralattjárója elsüllyedt, amikor Malone még alig volt tízéves.

A fiú apja nyomdokaiba lépett, elvégezte a Tengerésztiszti Akadémiát, osztályában az elsők között volt. Felvették a pilótaiskolába, és elegendő pontot szerzett a vadászrepülős kiképzéshez is. Aztán, tanulmányai felénél, váratlanul áthelyezést kért, és fel is vették a Georgetown Egyetem Jogi Karára. Szakmai gyakorlatát a Pentagonnál végezte. Miután megkapta ügyvédi diplomáját, a Katonai Főügyészség testületéhez került, és ott kilenc évet szolgált katonai ügyvédként. Tizenhárom éve áthelyezték az Igazságügyi Minisztériumba, Stephanie Nelle akkor éppen megalakuló Magellán Ügyosztályához. Egészen a múlt évig dolgozott ott, amikor is hivatásos parancsnoki rangban leszerelt.

Ami a magánéletét illeti, Malone elvált, és 14 éves fia a volt feleségénél élt, Georgiában. Rögtön azután, hogy munkájától visszavonult, Malone elhagyta az Egyesült Államokat, és Koppenhágába költözött. Közismerten könyvbarát volt, katolikusnak született, de túlságosan valláskövetőnek nem nevezhették. Meglehetősen folyékonyan beszélt több nyelvet, nem volt ismert káros szenvedélye, sem fóbiája, és kitűnni vágyás vagy vakbuzgóság sem jellemezte. Nagyon jó volt viszont a vizuális memóriája. Mindent egybevetve, az az ember volt, akit de Roquefort sokkal inkább szeretett volna saját emberei között látni, mint az ellenséges oldalon.

És az elmúlt percek mindezt fényesen igazolták.

A háromszoros túlerő láthatóan nem rettentette meg Malone-t, különösen ha úgy érezte, hogy Stephanie Nelle veszélyben van. Ezt megelőzően, de Roquefort fiatal segédje szintén bátorságról és lojalitásról tett tanúbizonyságot, de elhamarkodottan cselekedett, amikor elrabolta Stephanie táskáját. Várnia kellett volna, míg a nő találkozója Cotton Malone-nal lezajlik, és csak akkor cselekedni, amikor Stephanie már egyedül és védtelenül igyekszik a hotel felé. Talán jó pontokat akart szerezni, tudva, hogy milyen fontos a küldetése. Talán csak türelmetlen volt. Amikor azonban a Kerek Toronyban sarokba szorították, a fiatalember – helyesen – a halált választotta az elfogatás helyett. Ez ugyan szégyen, de hát a tanulási folyamat már csak ilyen. Az okosak és ügyesek fölemelkedtek, a többiek elhulltak.

De Roquefort odafordult egyik emberéhez, aki az aukción volt:

– Megtudtad, hogy ki vitte el a könyvet?

A fiatalember bólintott:

– Ezer koronába került megkenni az alkalmazottat.

De Roquefort-t nem érdekelte az emberi gyarlóság ára:

– A neve?

– Henrik Thorvaldsen.

Zsebében megzizzent a telefon. Helyettese tudta, hogy éppen fontos dolga van, vagyis valami rendkívüliről lehetett csak szó. Kipattintotta a mobiltelefont.

– Közeleg az idő – mondta a hang a telefonban.

– Mennyire?

– Néhány órányira van.

Váratlan ajándék.

– Adok egy feladatot – szólt bele halkan a telefonba. – Van egy ember. Henrik Thorvaldsen. Gazdag dán pasas, Koppenhágától északra lakik. Tudok róla egyet s mást, de teljes körű információra van szükségem róla, egy óra múlva! Hívj vissza, ha megvan!

Becsukta a készüléket, és a segédeihez fordult.

– Haza kell mennünk. De előbb még két feladatunk van. Hajnal előtt végeznünk kell.

NYOLC

MALONE-T ÉS STEPHANIE-T ROSKILDE EGYIK KÜLVÁROSI rendőrőrsére vitték. Az úton egyikük sem szólalt meg, és mindketten tisztában voltak azzal, hogy miért. Malone rájött, hogy Stephanie Dániába érkezéséhez semmi köze a Magellán Ügyosztálynak. Stephanie sosem dolgozott terepen. Ő a piramis csúcsán ült – Atlantában mindenki neki jelentett. Különben is, amikor a múlt héten felhívta, hogy szeretne rövid időre találkozni vele, elég nyilvánvalóan célzott arra, hogy szabadságra jön Európába. Jó kis vakáció, gondolta Malone, amikor egyedül hagyták őket egy kivilágított, ablaktalan szobában.

– Ja, mellesleg a kávé nagyon jó volt a Café Nikolajban – mondta. – Vettem a bátorságot, és megittam a tiédet is. Persze csak az után, hogy felkergettem azt az embert a Kerek Torony tetejére, és végignéztem, ahogy leugrik onnan.

A nő nem szólt semmit.

– Láttam, ahogy fölkaptad a táskádat a földről. Nem tudom, feltűnt-e, hogy egy halott is fekszik közvetlenül mellette? Talán nem. Hiszen nagyon siettél.

– Elég, Cotton! – mondta azon a hangon, amit a férfi nagyon is jól ismert.

– Már nem dolgozom neked.

– Akkor most miért vagy itt?

– Ezen tűnődtem magam is a katedrálisban, de a golyók kissé elvonták a figyelmemet.

Mielőtt Stephanie bármit is válaszolhatott volna, nyílt az ajtó, és bejött egy magas, vörösesszőke hajú, világosbarna szemű férfi. Ő volt az a roskilde-i rendőr-főfelügyelő, aki behozatta őket a katedrálisból. Most éppen Malone Berettáját tartotta a kezében.

– Telefonáltam, ahogyan azt kérte – mondta a főfelügyelő Stephanie-nak. – Az amerikai követség igazolta az ön személyazonosságát, és azt is, hogy az amerikai Igazságügyi Minisztériumban dolgozik. Most a Belügyminisztériumunktól várom a választ, hogy önnel mit tegyek. – Megfordult. – Ön, Malone már más eset. Ön ideiglenes tartózkodási vízummal van Dániában, mint bolttulajdonos. – Gúnyosan felmutatta a pisztolyt. – A törvényeink persze nem tiltják efféle fegyverek birtoklását, azt meg pláne nem, hogy használják is nemzetünk büszkeségében, a Világörökség részeként nyilvántartott katedrálisunkban.

– Csak a legfontosabb törvényeket szeretem megszegni – válaszolta, nehogy a férfi azt gondolja, hogy most megszorongatta őt.

– Én szeretem a humort, Malone úr. De ez most nagyon komoly ügy. És nem számomra, hanem önre nézve.

– Azt is elmondták a tanúk, hogy volt ott három másik fegyveres is, és hogy ők kezdték a lövöldözést?

– Van személyleírásunk róluk. De kétlem, hogy még mindig a közelben lennének. Ön viszont itt van.

– Felügyelő – mondta Stephanie –, a kialakult helyzetnek én voltam az oka, nem Malone úr. – Figyelmeztető pillantást vetett rá. – Ő korábban nekem dolgozott, és most úgy gondolta, hogy segítségre van szükségem.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy nem lett volna lövöldözés, ha Malone úr nem avatkozik közbe?

– Egyáltalán nem. Azt mondom, hogy a helyzet elfajult, de egyáltalán nem Malone hibájából.

A felügyelő érezhető érdeklődéssel mérlegelte a nő érveit. Malone azon tűnődött, Stephanie vajon mit akar elérni. A hazudozás sosem volt a nő erőssége, de Malone úgy gondolta, nem mond neki ellent, legalábbis nem a felügyelő jelenlétében.

– Ön az Egyesült Államok kormányának hivatalos ügyében tartózkodott a katedrálisban? – kérdezte végül a főfelügyelő.

– Erről nem nyilatkozhatok. Megértheti.

– Az ön munkája olyan tevékenységgel is jár, amiről nem beszélhet? Azt hittem, ön ügyvéd.

– Az vagyok. De az ügyosztályom rendszeresen részt vesz nemzetbiztonsági ügyeket érintő vizsgálatokban. Valójában ez a fő tevékenységi körünk.

A felügyelőt mindez nem hatotta meg:

– Milyen ügyben jött Dániába, Nelle asszony?

– Malone-t jöttem meglátogatni. Már több mint egy éve nem találkoztunk.

– Ez volt idejövetelének egyetlen célja?

– Várjuk meg a Belügyminisztérium válaszát.

– Valóságos csoda, hogy senki sem sérült meg abban a zűrzavarban. Kisebb károk keletkeztek a műemlékben, de senki sem sebesült meg.

– Meglőttem az egyik fegyverest – szólalt meg Malone.

– Ha eltalálta is, nem vérzett.

Ez azt jelenti, hogy golyóálló öltözéket viseltek. A csapat felkészülten ment oda. De mire készültek?

– Meddig szándékozik Dániában maradni? – kérdezte Stephanie-t a főfelügyelő.

– Holnap utazom el.

Nyílt az ajtó, és egy egyenruhás tiszt adott át egy papírlapot a főfelügyelőnek. Az elolvasta, majd ezt mondta:

– Önnek nagyon jó helyen vannak barátai, Nelle asszony. A feletteseim azt írják, hogy engedjem el önt, és ne faggassam.

Stephanie az ajtó felé indult. Malone is fölállt:

– Említ engem is az a papír?

– Magát is el kell engednem.

Malone a pisztolyáért nyúlt. A főfelügyelő nem adta át.

– Nem kaptam olyan utasítást, hogy vissza kellene adnom ezt a fegyvert.

Malone nem vitatkozott. Ezzel később is foglalkozhat. Most fontosabb, hogy beszéljen Stephanie-val.

Kisietett, és az épület előtt utolérte.

A nő megpördült, hogy szembenézzen vele, egész teste megfeszült:

– Cotton, nagyra értékelem, amit ma tettél a katedrálisban. Most viszont figyelj, mégpedig jól! Tartsd magad távol az ügyeimtől!

– Fogalmad sincs, mit teszel. A katedrálisban is felkészületlenül másztál bele valamibe. Az a három ember meg akart ölni.

– Akkor miért nem tették? Ezer alkalmuk lett volna rá, mielőtt odaértél.

– Ez pedig csak még több kérdést vet föl.

– Nincs elég tennivalód a könyvesboltodban?

– Rengeteg.

– Akkor foglalkozz azzal! Amikor tavaly leszereltél, azt mondtad, eleged lett abból, hogy lőnek rád. Úgy rémlik, említetted, hogy az új dán jótevőd olyan életet ajánlott neked, amilyenre mindig is vágytál. Hát akkor élvezd azt!

– Te hívtál föl, hogy beugranál egy látogatásra.

– Rossz ötlet volt.

– Nem egyszerű táskatolvaj volt az a mai.

– Maradj ki ebből!

– Tartozol nekem. Megóvtam a bőröd.

– Senki sem kért meg rá.

– Stephanie…

– Az ördögbe is, Cotton! Nem mondom még egyszer. Ha tovább erősködsz, nem marad más hátra, mint hogy cselekedjek.

Erre a férfi arcizmai is megfeszültek:

– És mit szándékozol tenni?

– A dán barátod nem tud minden összefüggésről. Én megvilágíthatok néhányat.

– Hát tedd azt! – mondta Malone, egyre növekvő dühvel.

De a nő nem válaszolt, hanem elviharzott.

Először utána akart menni, hogy befejezzék, amit elkezdtek, de aztán úgy döntött, hogy Stephanie-nak igaza van. Semmi köze hozzá. És egy estére már elég bajt csinált magának. Úgyhogy ideje hazamenni.

KILENC

KOPPENHÁGA

22 ÓRA 30 PERC

DE ROQUEFORT MEGKÖZELÍTETTE A KÖNYVESBOLTOT. A sétálóutca felé eső rész teljesen kihalt volt. A környék kávézói és éttermei többnyire néhány utcával arrébb voltak, a Strøgetnek ez a része éjszakára bezárt. Úgy tervezte, hogy a még elvégzendő két kisebb feladat után elhagyja Dániát. Mostanra bizonyára megszerezte a rendőrség az ő és két társa személyleírását a katedrálisban lévő szemtanúktól. Vagyis fontos volt, hogy ne csatangoljanak már itt túl soká.

Magával hozta Roskilde-ből mind a négy segítőjét, és azt tervezte, hogy tevékenységük minden részletét ellenőrzi majd. Elég rögtönzés történt már, az egyik ráadásul egy emberének az életébe is került, a Kerek Toronynál. Nem akart még valakit elveszíteni. Két embere a könyvesbolt hátsó kijáratát tartotta szemmel, a másik kettő pedig mellette állt készenlétben. Az épület felső emeletén égett a villany.

Jó.

Beszélnie kellett a bolt tulajdonosával.

MALONE KIVETT EGY DIÉTÁS PEPSIT A HŰTŐSZEKRÉNYBŐL, és lement négy lépcsőfordulónyit, egészen a földszintig. Boltja elfoglalta az egész épületet: a földszinten volt az üzlet, a fölötte lévő két emeleten raktár, a harmadikon pedig egy kis lakás, amit az otthonának nevezett.

Már hozzászokott a szűk lakótérhez, és sokkal jobban kihasználta, mint a kétszáz négyzetméteres egykori házát Atlantában. Amikor azt tavaly eladta valamivel több mint 300 ezer dollárért, a tiszta haszna meghaladta a 60 ezret, amit jól be tudott fektetni új életének megalapozásába, amihez hozzásegítette őt – ahogyan az imént Stephanie csípősen megjegyezte – az „új dán jótevője”, a különc Henrik Thorvaldsen, aki tizennégy hónapja még idegen volt, mára az egyik legközelebbi barátja.

Valami kezdettől fogva összekapcsolta őket. Az idősebbik látott valamit a fiatalabbikban – Malone nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mit, de valamit –, és első találkozásuk Atlantában, azon az esős csütörtökön, mindörökre összekötötte a sorsukat. Stephanie ragaszkodott hozzá, hogy egy hónapra menjen szabadságra az után a mexikóvárosi tárgyalás után, amely három nemzetközi kábítószer-csempészetben érintett vádlottnak az ügyében zajlott és vérfürdőbe torkollt. Ennek során gyakorlatilag kivégezték a DEA, a Drogellenőrzési Hivatal egyik felügyelőjét is, aki történetesen az Egyesült Államok elnökének személyes jó barátja volt. Az egyik tárgyalási napon, az ebédszünetről a bíróság épületébe visszatérőben Malone gépfegyverek kereszttüzébe került, amely a tárgyalástól függetlenül alakult ki. Ő megpróbálta megfékezni a helyzetet, és a bal vállába kapott golyóval tért haza. A lövöldözés végeredménye hét halott és kilenc sebesült volt – az egyik halott egy Cai Thorvaldsen nevű fiatal dán diplomata.

– Személyesen akartam beszélni önnel – mondta Henrik Thorvaldsen.

Malone apró dolgozószobájában ültek. A válla pokolian fájt. Annyira, hogy meg sem kérdezte, hogyan talált rá Thorvaldsen és honnan tudta az idős férfi, hogy ő ért dánul.

– Nagyon szerettem a fiamat – mondta Thorvaldsen. – Amikor belépett a diplomáciai testületünkbe, az nagyon felvillanyozott. Ő maga kérte ezt a mexikói megbízatást. Az azték kultúrát tanulmányozta. Egy napon kiváló parlamenti képviselő lehetett volna belőle. Egy államférfi.

Egy sor friss benyomás kavargott Malone agyában. Thorvaldsen kétségtelenül nemesi származású volt, előkelő megjelenéssel, amely egykor elegáns is lehetett. De a kifinomult ízlése éles ellentétben állt torz testével: a gerince furcsa ívben púposodott, mint egy kócsagtoll. Vastag bőrű, merev arca rengeteg kényszerű döntésről tanúskodott, a szeme sarkában a szarkalábak mély hasadékokhoz hasonlítottak, májfoltok, visszerek tarkították a karját és a kezét. Szürkés haja vastag csimbókokban meredezett és jól harmonizált a szintén szürkés csomókban álló szemöldökével – mindez állandó izgatottságot kölcsönzött az idős ember arckifejezésének. Szenvedély csak a szemében látszott. A szürkéskék szemek látnoki erővel villogtak, az egyiken csillag alakú hályog ült.

– Eljöttem, hogy találkozzam azzal az emberrel, aki lelőtte a fiam gyilkosát.

– Miért? – kérdezte Malone.

– Hogy megköszönjem.

– Fel is hívhatott volna.

– Szeretem látni is azt, akivel beszélek.

– Most inkább egyedül szeretnék maradni.

– Megértem, hiszen majdnem megölték.

Az idős férfi összerázkódott.

– És távozik is az állásából. Lemond a posztjáról. Leszerel a seregből.