Borítószöveg

Japán a közeljövőben szinte élhetetlenné válik, és teljesen elszigetelődik a külvilágtól. A százéves Josiró egyike az „öreg aggastyánoknak”, akik – ellentétben az „ifjú aggastyánokkal” – még emlékeznek, milyen volt a friss levegő illata, a kék tenger látványa, a gyümölcs íze, egy állat bundájának puhasága. Az országot is az idősek működtetik: dolgoznak és gondoskodnak az életre és munkára képtelen újabb nemzedékekről. Mint minden gyermek, Josiró dédunokája, Mumei is törékeny és gyenge, járni, öltözködni, de még enni is alig tud. Talán még a felnőttkort sem éri meg. Josirónak nap mint nap szüksége van minden bölcsességére, hogy életben tartsa unokáját. Mindez kétségbeesett aggodalommal tölti el, amelynek mélyén halványan mégis ott pislákol a jövőbe vetett remény.

Yoko Tawada – akit a New York Times „Kafka kitűnő tanítványá”-nak nevez – kíméletlen szatírája 2018-ban elnyerte az amerikai Nemzeti Könyvdíjat külföldi irodalom kategóriában. A kötetet a szerző utólag egészítette ki négy korábbi, ugyancsak disztópikus elbeszélésével, melyeket a 2011-ben bekövetkezett tóhokui földrengés és az azt követő szökőár hatására írt.

„A gyerekek havi egészségfelmérési eredményét rögzítő iratokról kézzel írt másolat készült, amit gyorsfutár kézbesített az Új Japán Egészségügyi Kutatóközpontnak. Amióta felkapott lett A tengeri szél üzenete című manga, melynek főhőse egy vadkecske gyorsaságú hírvivő volt, fejében a város teljes térképével, egyre több gyerek álmodozott arról, hogy egyszer gyorsfutár lesz. A mai gyerekek erőnlétét figyelembe véve azonban erre nem sok esély volt. Az tűnt valószínűbbnek, hogy a közeljövőben a fiatalok mind irodában dolgoznak majd, a fizikai munkát pedig továbbra is az idősek végzik.”

Fordította
Ikematsu-Papp Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Copyright © 2014, 2017 Yoko Tawada

Publication rights for this Hungarian language edition arranged through Kodansha Ltd., Tokyo, c/o Casanovas & Lynch Literary Agency.

Hungarian translation © 2023 Ikematsu-Papp Gabriella

Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Szerzőfotó © Nina Subin

ISBN 978-963-676-947-5

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv a Japán Alapítvány támogatásával jelent meg.

Tokió utolsó gyermekei

Mumei még mindig a kék selyem hálóruhájában gubbasztott, fenekét szorosan a gyékényszőnyeghez nyomta. Talán azért emlékeztetett madárfiókára, mert hosszú, vékony nyakához képest nagy feje volt. Selyemfinom hajszálai izzadságtól csatakosan tapadtak a bőrére. Szeme szinte teljesen csukva volt, és a fejét mozgatta, mert a fülével pásztázta a levegőt, hogy dobhártyájával kiszűrhesse a kavicsos úton közeledő léptek zaját. A hangok egyre erősödtek, majd hirtelen elhallgattak. A tolóajtó zakatolva siklott félre, mint egy tehervonat, mire Mumei kinyitotta a szemét, és látta, hogy a reggeli nap fénye olvadt pitypangsárgán áramlik befelé. Erőteljesen hátrahúzta a vállát, kidüllesztette a mellkasát, karjával pedig hátrafelé körözött, mintha a szárnyát tárná ki.

Josiró válla minden levegővételnél fölemelkedett, és mosolya mély árkokat rajzolt a szemzugába. Felemelte az egyik lábát, hogy kibújjon a cipőjéből, de amint lehajtotta a fejét, verejtékcseppek hullottak a homlokáról.

Minden reggel kibérelt egy kutyát a sarki kutyakölcsönzőből, és fél órát futott vele a töltésen. Alacsony vízálláskor meglepően távol hömpölygött a folyó, akár egy köteg ezüstszalag. Az ilyen céltalan kocogást a régiek joggingnak nevezték, de a jövevényszavak eltűnésével egy ideje már szökésnek mondják. Eleinte csak tréfából használt divatszó volt – Fusson, szökjön nevetve, s vérnyomása nem szökik az egekbe! –, amely aztán idővel gyökeret vert. Mumei generációjában már fel sem merült, hogy a szónak bármi köze lehet egy titokban távozó szerelmespárhoz.

A jövevényszavak ugyan kikoptak a közbeszédből, de a kutyakölcsönzőben még meglehetősen sok katakanát lehetett látni, amelyet a külföldi szavak írására használtak. Amikor Josiró elkezdte a szökést, még félt, hogy nem tud elég gyorsan futni, ezért először egy Yorkshire terriert kölcsönzött ki, gondolván, hogy kisebb kutya való neki, ám az meglepően fürgének bizonyult. Josiró csak kapkodta a levegőt, kis híján elesett, úgy rángatta maga után az állat, aki önelégülten fordult néha hátra: Gyors vagyok, mi? Pimaszul fennhordta az orrát. Másnap reggel Josiró egy tacskóval próbálkozott, csakhogy sikerült kifognia egy olyan elfásult példányt, amelyiknek semmi kedve nem volt futni, és kétszáz méter után egyszerűen lecövekelt, úgyhogy Josiró kénytelen volt pórázon visszarángatni a kölcsönzőig.

– Ezek szerint vannak kutyák, akik nem szeretnek sétálni – jelezte Josiró tapintatosan a csalódottságát, amikor visszaadta az állatot.

– Hogy? Sétálni? Ja persze, sétálni – nevetett színlelt értetlenséggel az eladó. Bizonyára a felsőbbrendűség boldog tudatával töltötte el, hogy kinevethet egy vénembert, aki olyan holt szavakat használ, mint a séta. A szavak élettartama egyre rövidült. És még ha csak a jövevényszavak koptak volna ki. Az ódivatúnak bélyegzett, ezáltal szép sorban eltűnő kifejezések között olyanok is akadtak, amelyek helyére nem lépett semmi más.

Josiró a múlt héten gondolt egyet, és kiválasztott egy német juhászt. A baj az volt, hogy a tacskóval ellentétben ez túlságosan is edzésben volt, így neki lett mellette kisebbrendűségi érzése. Amikor hirtelen kedve támadt teljes erőbedobással futni, annyira kimerült tőle, hogy vánszorogni is alig bírt, de a kutya akkor is szorosan jött mellette végig. Amikor Josiró rápillantott, az eb büszkén nézett vissza rá, mintha ezt kérdezné: Na? Tökéletes vagyok? Ez az eminens magatartás annyira feszélyezte Josirót, hogy elhatározta, többé nem kölcsönöz német juhászt.

Így egyelőre még nem találta meg a számára ideális kutyát, és csak hebegett-habogott, ha megkérdezték, melyik a kedvence, ám titkon nagyon elégedett volt magával ilyenkor.

Fiatalkorában mindig büszkén rávágta a választ, ha nekiszegezték a kérdést, ki a kedvenc zeneszerzője, dizájnere, vagy milyen bort szeret. Meg volt győződve jó ízléséről, és sem időt, sem pénzt nem sajnált arra, hogy körülvegye magát olyan tárgyakkal, amelyek erről tanúskodnak. Mára már nem gondolta, hogy az ízlés tégláiból kellene felépítenie a személyiségét. És ugyan nem volt mindegy, milyen cipőt húz a lábára, már nem aszerint választott, melyikkel fejezheti ki jobban az egyéniségét. Most egy Idaten cipőben jár, amit a Tengú cég dobott piacra nemrég. Szalmapapucsra emlékeztető, rendkívül kényelmes viselet. A Tengú székhelye Ivate tartományban volt, a lábbelik belsejébe pedig az Ivate made, azaz „Ivatéig” feliratot festették bele ecsettel, japán írásjegyekkel. Ez a nemzedék már nem tanult angolul, csak a maguk módján próbálták értelmezni a made in Japan kifejezést.

Középiskolás korában Josiró lába önkényesen nőni kezdett, mint valami testétől független idegen alkatrész, ezért azokat a külföldi márkákat kedvelte, amelyek strapabíró, vastag gumival ölelték körbe lágy és sérülékeny végtagjait. Az egyetem elvégzése után egy darabig masszív, barna bőrcipőben járt dolgozni, nehogy kiderüljön, valójában nem tervez hosszú távra a céges világban. Amikor aztán íróként kézhez kapta élete első szerzői jogdíját, vásárolt magának egy túrabakancsot. A bajba jutást elkerülendő még a sarki postára is úgy indult el, hogy előtte jó szorosan megkötötte a cipőfűzőjét. Hetvenéves elmúlt, mire lába megszerette a fapapucsot és a szandált. Bár fedetlen bőrét szúnyoghad csípte, és eső áztatta, merengve nézte a csapásokat szelíden tűrő végtagjait, és arra gondolt: de hisz ez vagyok én, és ettől felbuzgott benne a futás iránti vágy.

Szalmapapucshoz hasonló lábbelit keresett éppen, amikor szembe jött vele ez a Tengú.

Josiró imbolyogva próbált kibújni a cipőjéből, miközben fél kézzel az előszobában álló nyers faoszlopnak támaszkodott. Ujjbegyei alatt érezte a fa erezetét. A fák belsejében az évek gyűrűkké változnak, de vajon hogyan raktározódnak el a testünkben? Nem egymás köré épülő évgyűrűk formájában, nem is zsinórra fűzött percekként. Lehet, hogy csak halmozódnak egymás hegyén-hátán, mint a kacatok egy soha rendbe nem rakott asztalfiókban? Ahogy ez a gondolat végigfutott az agyán, Josiró ismét megtántorodott. Gyorsan letette a bal lábát.

– Eh, ez a fél lábon állás még most sem megy valami jól – dünnyögte magában, mire Mumei kicsit fölemelte az orrát, és hunyorogva kérdezte:

– Mi az, dédapó, darumadárrá szeretnél változni?

Alighogy megszólalt, addig léggömbszerűen ide-oda ingó feje a gerincoszlopa meghosszabbításaként megállapodott, miközben tekintetében ártatlan csintalanság bujkált.

Josiró egy pillanatra olyannak látta dédunokája gyönyörű arcát, mintha egy dzsizó, egy utazókat védelmező buddhista kőszobor volna, s ez úgy felkavarta, hogy szigorúan ráripakodott:

– Hát te még mindig hálóruhában? Öltözz fel, de gyorsan!

Josiró kihúzta a ruhásszekrény fiókját. Az előző este szépen összehajtogatva egymásra helyezett gyermekalsónemű és iskolai öltözet várta gazdája parancsát. Mumei állandóan azon aggódott, hogy a ruhái az éj leple alatt elszöknek hazulról, beülnek egy bárba koktélozni, aztán széttáncolják a parkettet, végül mocskosan és gyűrötten tántorognak haza. Ezért Josiró lefekvés előtt minden este betette Mumei ruháit a fiókba, és ráfordította a kulcsot.

– Egyedül öltözz föl! Én nem segítek – szólt Josiró a dédunokájához.

Letette elé a ruháit, majd kiment a mosdóba, hideg vizet loccsantott az arcára, és megmosakodott. Vékony gézkendővel megtörölközött, közben meredten bámulta maga előtt a falat. Tükör nem volt rajta. Mikor is látta utoljára a saját ábrázatát? Mielőtt betöltötte a kilencvenet, rendszeresen megvizsgálta magát a tükörben. Hosszúra nőtt orrszőreit visszavagdosta, ha pedig száraznak találta a bőrét, kaméliakrémmel kenegette be a szeme környékét.

A gézkendőt ruhacsipeszekkel erősítette a kinti szárítórúdra. Idejét sem tudta volna megmondani, mikor hagyott fel a nyugati típusú törülköző használatával, és tért át a Japánban hagyományosan kéztörlésre használt gézkendőre. A törülközők túl sokáig száradtak, Josiró soha nem tudta időben cserélni őket. Egy gézkendőt ezzel szemben elég volt kiteregetni a tornácon, ahol a lágyan fújdogáló szellő pillanatok alatt megszárította. Josiró azelőtt valósággal rajongott a lepelszerű, vastag törülközőkért. Használat után begyűrte őket a mosógépbe, amit azután csurig töltött mosószerrel. Akkori fényűzése mostanra már inkább nevetségesnek tűnt. A szerencsétlen mosógép elkeseredett küzdelmet folytatva forgatta hasában a nehéz anyagokat, mígnem egyszer teljesen kikészült. Néhány év alatt lényegében halálra dolgozta magát. Az így kimúlt mosógépek milliószámra süllyedtek le a Csendes-óceán fenekére, kapszulahotelként szolgálva a halaknak.

A nyolc tatami méretű nagyszoba és a konyha közé egy két méter széles, deszkapadlós helyiség ékelődött, benne egy könnyű kis piknikasztallal és egy összecsukható horgászszékkel. A kirándulókedv fokozására az asztalkán egy ravaszdi tanuki képével díszített kulacs állt. Egy szál hatalmas pitypang kandikált ki belőle.

Újabban a pitypangok szirma mintegy tíz centi hosszúra nőtt. Volt, aki azzal indult a városi kultúrházban évente megrendezett krizantémkiállításon, parázs vitát szítva a kérdésben: krizantémnak számít-e a pitypang. Az ellenzők váltig állították: attól, hogy egy pitypang nagy, még nem krizantém, mindössze a pitypang mutációja. Erre jött az ellenérv, miszerint a mutáció kifejezés hátrányos megkülönböztetés, ez pedig tovább tüzelte a vitát. Az igazat megvallva, a mutáció szót ebben az értelemben már alig használták, inkább környezeti hasonulást mondtak helyette. Miután a legtöbb vadvirág gigantikus méretűre nőtt, fura is lett volna a pitypang részéről, ha – mint holmi árnyékban bujkáló szerető – egyedül ő marad pici. Valószínűleg az történt, hogy alkalmazkodva az új környezethez, a túlélés érdekében méretet váltott. Akadtak azonban olyan növények is, amelyek a zsugorodás stratégiáját választották. Így született például a hüvelykbambusz nevű új fajta is, amely maximális méretét elérve sem haladta meg egy emberi ujj hosszát. Ha mondjuk egy ilyenben bújt volna meg Kaguja hercegnő, a bambuszvágó öregember és felesége nagyítóval kereshette volna, négykézlábra ereszkedve.

A pitypangellenes tábor egyes tagjai ragaszkodtak ahhoz, hogy „az uralkodóház címerében szereplő előkelő krizantémot nem lehet egy napon említeni a pitypanggal, mivel az egy gaz”. A Pitypangpártiak Szövetsége, melynek kemény magját a Rámenkifőzdék Dolgozóinak Szakszervezete alkotta, erre a császári család híres mondását idézte, miszerint: „gaz, mint olyan, nem létezik”. Ezzel sikerült lecsendesíteni az ellenfelet, és pontot tenni a hét hónapja húzódó krizantém-pitypang vita végére.

Amikor Josiró ránézett a virágra, eszébe jutott a gyerekkora, amikor a mezőn hanyatt fekve bámulta az eget. A levegő meleg volt, a fű hűvös. A távolban madarak csicseregtek. Egy ilyen alkalommal, amikor oldalra fordította a fejét, kicsivel szemmagasság fölött egy virágzó pitypangot vett észre. Behunyta a szemét, az ajkát madárcsőrszerűen csücsörítette, és megcsókolta a növényt, aztán gyorsan fölült, hogy körülnézzen, nem látta-e meg valaki.

Mumei soha életében nem játszott igazi mezőn. Mégis úgy tűnt, van róla egy belső képe, amit gondosan őriz magában.

Néhány hete egy kéréssel állt elő hirtelen.

– Vegyél nekem festéket! A falra kell.

– A falra? – nézett Josiró értetlenül. – De hiszen még tiszta.

– Kékre akarom festeni! Égszínkékre! Felhőkkel, madarakkal!

– Piknikezünk a négy fal között?

– Ha már egyszer odakint nem lehet…

Josiró nyelt egyet. Lehet, hogy néhány év múlva a házból sem léphetnek ki többé, és festett tájképek között élnek majd. Vidámságot erőltetett az arcára, úgy válaszolt:

– Rendben. Szétnézek, árulnak-e valahol kék festéket.

Végül is ha a gyerekben nem kelt félelmet ez a börtönlét, semmi szükség arra, hogy fölöslegesen ráijesszen.

Mivel Mumeinek nehezére esett széken ülni, étkezéskor mindig a tatamira telepedett le, egy doboz formájú, Naruto-mintás lakkozott asztalka elé. Úgy nézett ki, mint aki főurasat játszik. A leckét is a gyékényszőnyegen ülve írta, egy alacsony asztalon az ablak mellett. Ennek ellenére hevesen tiltakozott, amikor a dédapja fölvetette: „Igazán eladományozhatnánk az asztalt és a székeket, ha már úgysem használjuk őket.” Mert igaz ugyan, hogy bútorként teljesen hasznavehetetlennek bizonyultak, de dísztárgyként felidéztek valamit, ami nem volt ott, egy letűnt kort, távoli országokat, ahova valószínűleg már sohasem jutnak el.

A viaszpapír úgy zörgött, mint az eső, amikor Josiró kicsomagolta belőle a rozskenyeret. Német kenyér volt sikokui módra, sötét, mint az éjszaka, és nehéz, mint a gránit. Kívül száraz, ropogós, belül puha, nedves. Ez az enyhén savanykás, fekete kenyér a nem mindennapi Aachen nevet viselte, ami kandzsikkal fonetikusan leírva (a-a-hen) annyit tett: „egy darabka hízelgés”. A pékség tulaja saját sütésű kenyereinek olyan furcsa neveket adott, mint Hannover – (ha-no-oba), azaz „pengés néni”, Brehmen – (bure-men), vagyis „dülöngélő tészta”, vagy Rottenburg – (rotenburo-ku), azaz „a szabadtéri termálfürdők kerülete”. Boltja bejáratára egy plakát volt fölragasztva, amin ez állt: „Sokféle kenyér létezik. Találja meg az ízlésének megfelelőt!” Bár Josiró nyelvérzékét kissé kikezdte ez a mottó, elég volt ránéznie a tulaj vaskos fülcimpájára, és megrendült bizalma azonnal helyreállt. Rugalmas anyagnak tűnt, amiből alapos gyúrás után finom falatokat süthet ki az ember, jól megrágva pedig még az édeskés íze is előjön. A pék „ifjú aggastyánnak” számított. Régen ennek hallatán az emberekből kitört a nevetés, de aztán az idők során ez a kifejezés is meghonosodott. Manapság a „középkorú aggastyán” jelző is csak azt illette meg, aki betöltötte a kilencvenet, a pék pedig még csak a hetvenes évei második felét taposta.

Ha emberinek nevezzük azt, hogy valaki szeretne még egy kicsivel tovább kucorogni a paplan alatt akkor is, ha már ideje fölkelnie, nos, akkor ebben a pékben nyoma sem volt semmi emberinek. Minden áldott reggel, pontban négykor kiugrott az ágyból, mint kakukkos órából a rugós fenekű kakukk, anélkül hogy csörgött volna a vekker. Egy tíz centiméter hosszú gyufával meggyújtott egy öt centiméter átmérőjű, tíz centi magas, tartóra helyezett gyertyát, és a fényénél belépett a koromsötét műhelybe. Lévén hogy a munkahelye volt, úgy ismerte, mint a tenyerét, mégis olyan összerendezett gondolatokkal sétált be az ajtón, mint aki életében először tesz látogatást egy szentélyben. Amíg ő az igazak álmát aludta, valaki itt, ebben a térben láthatatlan tésztát kelesztve kenyeret sütött neki – melege még érződött a levegőben. Biztos volt benne, hogy a nappali kenyerét az éjjeli pékmester soha el nem adható, láthatatlan kenyerének köszönheti. Ez a túlvilági illat hamar szertefoszlott a melegséggel együtt. És bár az éjjel tüsténkedő mester kilétét soha nem tudta meg, érezte, az ő titokzatos jelenléte űzi el a műhelyben egyedül töltött órák magányát.

Mivel a bolt hajnali negyed hétkor nyitott, és este háromnegyed hétkor zárt, egyesek arra gondoltak, korábban biztos tanárként dolgozott, pedig semmi másról nem volt szó, mint hogy pontosan kiszámolta, a reggeli ébredést is beleértve melyik munkafázis mennyi időt vesz igénybe. Ha egy cégnél a vezetőség eldönti, hogy reggel 8:30-kor kell munkába állni, akkor ez érvényes lesz minden alkalmazottra, akár kialudta magát, akár nem. A pékműhely tulaja viszont azokhoz a szabályokhoz ragaszkodott, amelyeket ő maga hozott.

A műhelyben rajta kívül egyvalaki dolgozott, életkorát tekintve Josiróhoz hasonlóan szintén túl már a százon. Apró termetű ember volt, olyan fürgén jött-ment a boltban, mint egy menyét. Amint a tulaj észrevette, hogy Josiró követi a tekintetével, közelebb húzódott hozzá, és a fülébe súgta:

– A bácsikám. Azt mondja, aki betölti a százat, annak már semmi szüksége pihenésre. Ha megpendítem, hogy igazán szusszanhatna már kicsit, igyon legalább egy teát, még ő hord le engem mérgelődve, hogy ezek a mai fiatalok több időt töltenek pihenéssel, mint munkával!

Josiró bőszen bólogatott.

– Az idősek szeretnek panaszkodni a hülye fiatalokra – mondta. – Úgy tűnik, jót tesz az egészségüknek. Csak meg kell mérni a vérnyomásukat egy kiadós maifiatalokozás után, állítólag mindig szép alacsony értéket mutat.

Az ifjú aggastyán pékmester irigykedve nézte Josiró arcát. Nem volt sem ifjú, sem középkorú, Josiró egyszerűen öreg volt mindenféle jelző nélkül.

– Az igazat megvallva – jegyezte meg –, a bácsikám vérnyomása alacsonyabb, mint az enyém, és semmilyen gyógyszert nem szed. Különben a magáé is alacsonynak tűnik. Elnézve az öreg munkatempóját, szinte hihetetlen, hogy volt idő, amikor hatvanéves sihederek vonultak nyugdíjba.

– Tény, hogy a nyugdíjazás különös egy rendszer volt, abból a szempontból mégis fontos, hogy így adták tovább a stafétabotot a fiataloknak.

– Valaha festő voltam – folytatta a pék –, és büszkeséggel töltött el a gondolat, hogy soha nem mehetek nyugdíjba.

– És végül abbahagyta?

– Igen. Tudja, én absztrakt képeket festettem, de mindig jött egy kritikus, aki közölte, hogy ez tulajdonképpen egy alpesi látkép. Valamiért folyton azt hitték az alkotásaimra, hogy külföldi tájakat ábrázolnak. Éjjel-nappal ezen emésztettem magam. Úgyhogy a saját érdekemben úgy döntöttem, folytatom a családi vállalkozást, és kenyérsütésből fogok élni. Igaz, maga a kenyér is Európából jött, valahogy mégis átment a rostán.

– Hogy is mondtuk régen: francia kenyér, angol kenyér… Milyen japánosan hangzanak ma már. Jólesik visszagondolni rá.

Josiró hangja minden külföldi helynév kiejtésekor lehalkult. Amikor a pék körbepillantva megbizonyosodott arról, hogy senki más nincs körülöttük, megjegyezte:

– Valójában ezeket régen germán brednek hívták. Most a szanuki vekni a hivatalos elnevezés. Bár mint tudjuk, maga a vekni is jövevényszó…

– Jó dolog a kenyér – merengett Josiró –, nem engedi elfelejtenünk, hogy léteznek távoli országok. Igaz, a rizst jobb szeretem, de a kenyér tartja ébren az álmokat. Szóval csak így tovább, nagyszerű munkát végez.

– Jaj, köszönöm. De tudja, elég nehéz fizikai munka ez. Folyamatosan feszülnek az izmaim, kicsit aggódom, nehogy egyszer ínhüvelygyulladást kapjak. Esténként, amikor lefekszem, olyan nehéznek érzem a karomat. Néha arra gondolok, mennyivel jobban aludnék, ha vállból lecsatolhatnám, mint valami robot.

– Létezik olyan tanfolyam, ahol az ellazulást oktatják. Múltkor láttam is hirdetést róla. Az Akváriumban tartják. Onnan jutott eszembe, hogy az előbb az ínhüvelygyulladást említette, és a hüvely írásjegye nagyon hasonlít a polipéra.

– Aha, azt a plakátot én is láttam! Hogyan váljunk hajlékonnyá, mint a polip?

– Az az! Korábban marhaságnak tartottam a nyújtást, de ki tudja, lehet, hogy az emberiség olyan irányba halad, amilyenre eddig gondolni sem mertünk volna: talán pont a polipokhoz közeledünk. A dédunokámat elnézve ehhez semmi kétség nem fér.

– Úgy érti, tízezer év, és mind polipok leszünk?

– Pontosan. A régiek ezt biztosan visszafejlődésnek értékelték volna, közben lehet, hogy igazából ez az evolúció!

– Középiskolás koromban mindig irigykedtem azokra, akiket görög szoborhoz hasonló testtel áldott meg a sors. A képzőre szerettem volna ugyebár felvételizni. Aztán ahogy telt-múlt az idő, egész másfajta testek kezdtek el érdekelni. Madaraké, polipoké. Úgy vágyom rá, hogy egyszer mindent más szemüvegen keresztül lássak!

– Pontosan kinek a szemüvegén keresztül?

– Hát a polipén! Szeretném egyszer a polipok szemével látni a világot!

Miközben felidézte magában a pékkel folytatott beszélgetést, Josiró a tűzhely előtt várta, hogy a kis lábasban fölmelegedjen a szójatej. Mumei a gyenge fogaival csak úgy tudta megenni a kenyeret, ha előtte folyadékba mártották. Amikor Josiró meglátta, hogy a gyerek vérző szájából úgy potyognak ki a tejfogak, mint gránátalmából a magok, annyira kétségbeesett, hogy egy ideig csak tanácstalanul járkált fel-alá a szobában. Háborgó lelkét végül azzal sikerült lecsendesítenie, hogy ezek csak tejfogak, szóval semmi vész, majd nő helyettük új. Ezt mondogatta magában, majd fölültette Mumeit a kerékpárja csomagtartójára, és elhajtott vele a fogorvoshoz. Mivel nem foglaltak időpontot, több mint két órát kellett várakozniuk. A fülledt váróteremben Josiró hol keresztbe rakott lábát cserélgette, hol az ajkához érintette két ujját, mint aki cigarettázik, hol pedig a szemöldökét tépkedte, miközben folyton a faliórát leste. Volt a helyiségben egy fogsormakett. Mumei kiválasztott belőle egy jókora bölcsességfogat, letette a piros szőnyegre, és teherautóként tologatta. Elnézve lassú mozdulatait, Josiró elképzelte a világot, ahol teherautóvá változott hatalmas fogak száguldoznak az utakon, ember pedig sehol, és ebbe egy pillanatra beleborzongott. Miután Mumei megunta az autókázást, lapozgatni kezdte a Szemfog kapitány kalandjai című nagy képeskönyvet az ölében. Mellette ülve Josiró is belekukucskált, de nem volt biztos benne, hogy el akarja olvasni. Ő is éppen egy gyerekeknek szóló könyvön dolgozott. Olyan mesét szeretett volna írni, amit Mumei el tud olvasni, ám pont dédunokája közelsége volt az, ami megnehezítette a munkát. A saját bőrén tapasztalt napi problémák megoldhatatlansága miatti szorongás képtelenné tette őt arra, hogy megnyissa azokat a távlatokat, amikre a könyv lehetőséget adott volna. Alkothatott volna Mumei számára egy képzeletbeli világot is, de attól, hogy a gyerek olvas róla, még nem tudja azonnal megváltoztatni a saját világát.

Mumei párás szemmel nézegette a mesekönyvet. A főhős, Szemfog kapitány mellett szerepelt benne még Bölcsességfog anyó, Metszőfog úr, a kis Szuvas Tejfogacska, Aranytömés bácsi és sokan mások. Szemfog kapitány tulajdonosa egy nap elesett, és úgy beverte a száját a betonba, hogy a kapitány kitört, és belepottyant a kanálisba. Ott patkányok találtak rá. Először nem tudták, ki fia-borja, végül szentélyt emeltek neki, és istenségként kezdték tisztelni. Innentől kezdve Szemfog kapitány az alvilág isteneként éldegélt, minden évszakban szépen levezényelte a szertartásokat, mígnem egy nap özönvíz árasztotta el a csatornát. Elsodorta a patkányszentélyt, Szemfog kapitányt pedig kimosta a felszínre. Ott egy kisgyerek megtalálta, zsebre vágta, és hazavitte.

Mumei épp ennél a résznél tartott, amikor szólították őket.

Beléptek a rendelőbe. A doktor rájuk nézett.

– Egyre több hiányzik – szaladt ki Josiró száján, még mielőtt bármit kérdeztek volna tőle. Hangja remegett. Elég bizonytalanul intonált.

Hirtelen rájött, hogy ez kicsit úgy hangzott, mintha azt mondta volna, egyre több a hiánycikk, ezért gyorsan helyesbített:

– Kiszöktek.

Majd hozzátette még:

– A tejfogai, úgy értem.

Mondjuk ez fordított szórend, gondolta magában, Mumei pedig elvigyorodott, a kiszökő tejfogakról ugyanis a kifutó tej jutott eszébe.

– A tejfogak már csak ilyenek – folytatta Josiró szinte mentegetőzve. – Kiesnek. Ez az élet rendje. De hogy ilyen könnyedén essenek ki, az azért ijesztő. Általában jól megkapaszkodnak… mármint a fogak… hogy bent maradjanak, nem? Hogy lehet akkor, hogy neki mégis csak úgy kipotyogtak? Vagy én aggódom túlságosan?

Miközben beszélt, a hangja egyre bizonytalanabbá vált. A doktor szögletes arcával rápillantott, majd higgadtan ennyit mondott:

– A csontfogak öröklik a tejfogak gyengeségét.

E kijelentés olyan súllyal nehezedett Josiróra, mintha egy hatalmas követ varrtak volna a mellkasába, ám Mumeit, a kíváncsi tudóspalántát további érdeklődésre ösztönözte.

– Mire jók a tejfogak, ha egyszer úgyis kiesnek? – kérdezte.

A doktor türelmesen válaszolt neki, azután megnézte a fogait. A vizsgálat végeztével Mumei, mint aki betanult szöveget mond föl, így szólt:

– Hálásan köszönöm a fogaim iránti kedvességét.

Josiró köpni-nyelni nem tudott a döbbenettől. Vajon honnan szedte ezt a szófordulatot? Különösen elgondolkodtató ez úgy, hogy manapság már nem is fordítanak mesekönyveket.

Mumei szervezete, mint a legtöbb vele egykorú gyereké, képtelen volt elegendő kalciumot felvenni. A fogorvostól hazafelé Josiró végig azon rágódott, hogy ha ez így megy tovább, az emberből végül fogatlan élőlény lesz. Mumei a gondolataiban olvasva így szólt:

– Ugyan, dédapó, a verebek is jól megvannak fogak nélkül.

Mumei képes volt belelátni az emberek fejébe. Ez néha szinte nyomasztó volt, mert nemcsak úgy nagyjából találta ki, mire gondolnak, hanem pontosan tudta, mint aki papírról olvassa. Josiró igyekezett dédunokája jövőjét nem sötét színben látni, de hiába, rendszeresen rátört az aggodalom, és sokszor kapta magát azon, hogy megint gyötrődik.

– Neked sincsenek fogaid – biztatta tovább a nyugtalanság hullámai közt vergődő dédapját Mumei –, mégis sokat eszel, és semmi bajod.

Josirót bűntudattal töltötte el, hogy dédunokája minden képzelőerejét bevetve módszereket gyárt egy vénember felvidítására. Bárcsak volna önző, nemtörődöm, aki csak megy a saját feje után…

A kalcium pótlására egy időben Josiró minden reggel fél pohár tejet itatott Mumeijel, a gyermek szervezete azonban hasmenéssel reagált rá. A fogorvos magyarázta el, hogy a hasmenés nem más, mint a belső szerveink leleményes módszere arra, hogy a szervezetbe került, mérgezőnek ítélt anyagokat a lehető leggyorsabban eltávolítsák. A fejünkben lévő agyat jól ismerjük, de azt már kevesen tudják, hogy van egy másik agyunk is odalent: a bélrendszer. És ha e kettő nem jut közös nevezőre, akkor a belek szava dönt. Ezért is van, hogy az agyat olykor felsőháznak, a beleket pedig alsóháznak nevezik. Az alsóházban ugyanis gyakrabban tartanak választásokat, így az általános vélekedés szerint az állampolgárok véleményét is az tükrözi jobban. Hasonlóképpen, mivel a béltartalma folyamatosan cserélődik, pontosabb képet tud adni az adott személy állapotáról, mint az agy.

Mumei a fogorvosnál soha nem tudta csak a száját nagyra nyitni, a szeme is mindig tágra nyílt vele. Egyszer akkorára tátotta a száját, hogy kis híján kiakadt tőle az állkapcsa, mire gyorsan becsukta a szemével együtt, majd megjegyezte, hogy a Föld van a torkom mélyén, azután ismét nagyra nyitotta mindkettőt. Ez a Föld-dolog különben előjött már egyszer a gyermekorvosnál is az időszakos vizsgálaton. Mumei felgöngyölte a hasán az inget, majd kidüllesztve a mellkasát – úgy, hogy az összes bordája kilátszott – egykedvűen közölte:

– Ebben van a Föld.

Hogy megrökönyödését palástolja, Josiró elfordította a fejét, és hunyorogva kinézett az ablakon, mintha a kert fáiban gyönyörködne.

Mivel az időszakos szóról az erőszakos, arról pedig az erőszakos halál jutott az emberek eszébe, az időszakos vizsgálat kifejezés szép lassan kikopott a használatból, és egyre több orvos kezdte havi egészségfelmérésnek nevezni.

A havi egészségfelmérés úgy nézett ki, hogy a gyermekorvos először alaposan megnézte a gyermek nyelvét és torkát, azután kifordítva a szemhéját megvizsgálta a szemét. Ekkor következett a tenyér, az arc, a nyak, majd a hát. Mindenütt tüzetesen szemügyre vette a bőrt, kitépett egy hajszálat elemzésre, végül bevilágított a fülbe és az orrba.

Egy alkalommal Josirót annyira elfogta az aggodalom, hogy nem tudta magát türtőztetni, és megkérdezte:

– Most azt vizsgálja, mennyire előrehaladott a sejtek pusztulása, ugye?

A doktor elmosolyodott.

– Pontosan – felelte. – De ez nem úgy működik ám, hogy fogok egy sejtet, behelyezem egy gépbe, az pedig számszerűsítve kiadja az eredményt. Az ilyesmi lehetetlen. És bármely orvos, aki azt mondja magának, hogy képes rá, közönséges sarlatán. Amit igazából vizsgálunk, az maga a test.

Ezeket Szatori doktor mondta, aki állítólag távoli rokona volt az onkológus Szatorinak – sok-sok évvel ezelőtt ő kezelte Josiró édesanyját. A feltételezett rokonság ellenére sem a vonásaik, sem a hangjuk nem hasonlított. A rákspecialista Szatori úgy beszélt a betegeihez, mintha gyerekek volnának. Minden kérdést támadásnak vett, és homlokára szaladt szemöldökkel, sértődötten szólította föl a pácienst, hogy ne kételkedjen benne, hanem tegye, amit ő mond, különben sosem fog meggyógyulni.

A gyermekorvos Szatori ezzel szemben nem fukarkodott megosztani a tudását Josiróval és Mumeijel. Nemhogy a kérdésektől, de még a kritikától sem riadt vissza, és sosem beszélt velük lekezelően. Josiró mégsem kérdezgette őt túl sűrűn. Attól félt, a kartotékba feljegyzett számok valójában a kegyetlen gyötrődés és a halál kódjelei, ezért inkább nem kérdezősködött, csak bólogatott megállás nélkül.

A gyerekek havi egészségfelmérési eredményét rögzítő iratokról kézzel írt másolat készült, amit gyorsfutár kézbesített az Új Japán Egészségügyi Kutatóközpontnak. Amióta felkapott lett A tengeri szél üzenete című manga, melynek főhőse egy vadkecske gyorsaságú hírvivő volt, fejében a város teljes térképével, egyre több gyerek álmodozott arról, hogy egyszer gyorsfutár lesz. A mai gyerekek erőnlétét figyelembe véve azonban erre nem sok esély volt. Az tűnt valószínűbbnek, hogy a közeljövőben a fiatalok mind irodában dolgoznak majd, a fizikai munkát pedig továbbra is az idősek végzik.

Az orvosok a gyerekek egészségi állapotával kapcsolatos összes eredeti adatot kézzel jegyezték föl, majd az iratokat a legkülönfélébb helyekre rejtették. Az újság néha olyan képregényeket közölt, amikben az orvos kutyaólba vagy fazék mélyére dugva próbálja biztonságba helyezni az iratokat. Josiró mindig jót nevetett rajtuk, de egy idő után megfordult a fejében, hogy talán nem is gúnyrajzok ezek, hanem maga a valóság.

Mivel az orvosi rendelőkből az Egészségügyi Kutatóközpontba eljuttatott adatok mind a kézzel készült eredeti iratok másolatai voltak, senki nem tudta csak úgy hipp-hopp átírni vagy megsemmisíteni őket. Ilyen értelemben tehát ez a módszer sokkal megbízhatóbb volt bármely más, profi programozó által korábban kidolgozott biztonsági rendszernél.

Manapság, amikor az egészséges jelző nem nagyon illett egyetlen kiskorúra sem, a gyermekorvosok munkaideje megnövekedett, és már nemcsak a szülők dühét és elkeseredettségét kellett elviselniük, hanem azt a nyomást is, ami a médiaszereplések alkalmával nehezedett rájuk a tényekre kíváncsi újságírók miatt. Amikor látták, hogy egyre több az alvászavarral küzdő vagy öngyilkosságba menekülő kolléga, szakszervezetet hoztak létre, és bejelentették, hogy csökkentik a munkaidőt. A biztosítók által követelt jelentések küldésére nemet mondtak, és minden kapcsolatot megszakítottak a gyógyszergyártó nagyvállalatokkal.

Mumei kedvelte a gyermekorvost. Egyáltalán nem bánta, hogy havonta egészségfelmérésre kell járnia. A fogorvosi vizsgálat napját pedig olyan izgatottan várta, mint egy osztálykirándulást. Josiró viszont nehéz szívvel ment.

Mumei alig várta, hogy felülhessen a magas székre, és egy jót beszélgethessen a doktorral.

– Azokat a gyerekeket, akik utálják a tej szagát, nem szabad tejivásra kényszeríteni – mondta a doktor Josirónak. – De azoknak sem ajánlott túl sokat inni belőle, akik amúgy szeretik.

– Igen, ezt már mondta – felelte Josiró, mire a doktor Mumei arcát kezdte fürkészni.

– Hát te szereted a tejet? – kérdezte teljes komolysággal.

– A gilisztát jobb szeretem! – vágta rá Mumei.

Josiró el nem tudta képzelni, hogy jön egymáshoz a tej meg a giliszta, ezért kinézett az ablakon, hogy zavarát leplezze, a doktor azonban a meglepődés legkisebb jele nélkül kérdezte:

– Valóban? Hát, akkor te nem borjú vagy, hanem madárfióka! A kisbocit a tehénmama a saját tejével táplálja, a kismadár viszont azt eszi, amit a szülei hoznak neki. Mivel azonban a giliszták a föld alatt élnek, ha szennyezett a talaj, ők is szennyezettek lesznek. Ezért van az, hogy a madarak mostanában nem nagyon fogyasztanak gilisztát. Így aztán sok marad belőlük a földben, és könnyű megfogni őket. Eső után csak úgy tekeregnek az utakon. De te nehogy gilisztát egyél! Inkább kapj el néhány levegőben röpködő levélbogarat!

Olyan természetesen mondta mindezt, mintha a fogmosásról tartana kiselőadást. Vajon azért reagált ezzel a légből kapott mesével, mert tudta, hogy Josiró író, és ez versengésre ösztökéli? Vagy Mumei és a doktor már rég egyazon jövőbeli dimenzióban járt, csak Josirót hagyták itt maguk mögött?

A fogorvosok szeretik retorikai képességüket fitogtatni, aminek alighanem az az oka, hogy így mutogathatják a gyönyörű fogsorukat. Ez a doki is nemsokára százöt éves lesz, az álla mégis masszív, szögletes, amikor pedig kinyitja a száját, nagy, szabályos alakú, fehér fogai szép sorban ragyognak. Josiró titkon éppen azon morfondírozott, hogy legszívesebben ellopná és a dédunokájának ajándékozná őket, amikor a doktor nagyra nyitott szájjal ismét beszélni kezdett.

– Az egyik elmélet szerint legjobb, ha a kalciumot halak és más állatok csontjából nyerjük ki. Ezeknek a csontoknak azonban olyan állatoktól kell származniuk, amelyek még azelőtt éltek, hogy a föld visszafordíthatatlanul beszennyeződött volna. Vagyis, mondják az elmélet képviselői, irdatlan mélységekbe kell leásnunk, hogy előbányásszuk a dinoszauruszok csontjait. Hokkaidón állítólag már vannak boltok, ahol föld alól kikapart Naumann-elefántok csontjait árulják porított formában.

Másnap Josiró merő véletlenségből észrevett az általános iskola kerítésén egy plakátot, ami egy őslénytant kutató professzor Naumann-elefántokról szóló előadására invitált a Kultúrparkba. Josiró szeretett előadásokra járni, ezért miután hazaért, följegyezte a falinaptárba: Naumann-elefánt. Mumei nyugtalanul pislogott a feliratra, ahányszor csak elhaladt a naptár előtt. Teljesen úgy tűnt, mintha e két szó volna számára maga az állat, amit ha kellő ideig bámul, mozgásba lendül. Hogy a dédunokáját odacövekelő varázst megtörje, Josiró megszólalt:

– A Naumann-elefánt ötszázezer évvel ezelőtt élt. Egy egyetemi professzor fog beszélni róla. Nem megyünk el meghallgatni?

Mumei arca felragyogott. Két kezét a magasba emelve fölugrott.

– Mennyei Paradicsom! – kiáltotta.

Josirót meglepte az ugrás, de aztán úgy, ahogy volt, az egészet elfelejtette.

Ám Mumei nem csak a Naumann-elefánttal volt így. Hasonlóképpen megbabonázta a kócsag vagy a tengeri teknős is. Ha egy élőlény nevét látta vagy hallotta – talán mert azt hitte, a névből mindjárt előugrik maga az állat –, egyszerűen képtelen volt levenni róla a szemét.

Mumei lelke egész biztosan lángra gyúlna az örömtől, ha egy élő állat bukkanna fel előtte, nem csak a neve, de az országban jó ideje nem lehetett már vadállatot látni. Diákkorában Josiró egy Mettmann nevű kisvárosból származó német lánnyal utazott Tokióból Kiotóba a Nakaszendó útvonalon. Útitársa szavain, miszerint Japánban csak pókok és varjak élnek, megdöbbent. Az országhatárok lezárásával elmaradtak a távolból érkező vendégek, akik efféle fájdalmas megjegyzésekkel nyitották volna fel az itteniek szemét. Ahányszor csak állatokra gondolt, Josirónak ez a német lány jutott eszébe. Hildegardnak hívták. Ő és Josiró egyidős volt. A mai napig a fülében cseng a hangja, ahogy megszólal: Halló, Yoshiro? Bár telefon és egyebek ma már nem léteznek, az éterből időnként elektronikus csörgés hallatszik, majd többször egymás után megszólal a halló, amit kérdésként fölívelő szóvéggel és jellegzetes kiejtéssel követ a Yoshiro. A Yo után jön egy lélegzetvételnyi szünet, majd a shi határozottan megemelkedik, végül kurtán-furcsán zár a ro, mely befejezetlensége ellenére is olyan érzést kelt, mint egy kedvesen kinyújtott kéz. Ezután tört angolsággal beszélgetni kezdenek. Josiró ilyeneket kérdez: „és ma mit ebédeltél?”, „te hol vásárolod a zöldségeket?” vagy „nálatok szeretnek a gyerekek a szabadban játszani?”. Furdalja ugyanis a kíváncsiság, vajon a németországi környezet is Japán sorsára jutott-e. Vagy minden a régi? Vajon az ő unokái, dédunokái egészségesek? A kertben termesztett zöldbabot gyógynövényekkel együtt főzöm meg, feleli erre Hildegard, mire Josiró orrát abban a pillanatban megcsapja a fazékból fölszálló gőz, ám ekkor a képzeletbeli vonal másik végén beszélő hang egyszerre elhalkul, Josiró semmit nem hall belőle, végül már egyáltalán nem tudja, hallucinált-e, vagy tényleg Hildegard beszélt hozzá. Akárhogy is, ha behunyja a szemét, maga előtt látja őket: Hildegard dédunokái futkároznak az udvaron, átugrálnak a kerti tó fölött, lábujjhegyen nyújtózkodva leszakítanak néhány almát, majd erős, fehér fogaikkal úgy, ahogy van, mosatlanul beleharapnak a kukac dézsmálta gyümölcsbe, miután pedig megették, azon tanakodnak, virágot szedni menjenek-e a rétre, vagy inkább a halakat nézzék meg a patakban.

Josiró szeretett volna még egyszer eljutni Hildegardhoz Németországba, ám a Japánból induló külföldi járatokat egytől egyig megszüntették. Talán ez volt az oka annak, hogy Josiró nem érezte már, tényleg kerek-e a Föld a talpa alatt. A keresztülutazható golyóbis kizárólag a fejében létezett. Hogy eljusson a másik féltekére, nem kellett mást tennie, csak a görbét követnie az elméjében.

Josiró elképzelte, ahogy néhány váltás ruhát és tisztálkodószereket pakol az utazótáskájába, majd előbb vonatra, azután buszra szállva elindul a Narita repülőtérre. Évek óta nem járt a Sindzsuku állomáson, vajon hogy nézhet ki most?

A mára már nem létező üzletek cégéreinek tarka összevisszasága, a közlekedési lámpák, melyek becsülettel váltanak pirosról zöldre annak ellenére, hogy egyetlen autó sem jár arra, az alkalmazottak nélküli cégek automatikusan nyíló és záródó ajtajai talán mind az út menti fák vastag, széltől hajladozó ágainak válaszolnak csupán? Rég elnyomott cigaretták fagyott bűze áll megdermedve a rendezvénytermek ezüstszínű csendjében. Zsúfoltan sorakozó épületek bérelt kocsmáinak emeletein az asztaloknál nem létező vendégek tivornyáznak, esznek-isznak, amennyi beléjük fér, kölcsönért folyamodók hiányában az uzsorakamatot megeszi a rozsda, akciós alsóneműk állnak hegyekben áporodottan, az esővíztől elöntött kirakatokban kézitáskák penészednek, egy magas sarkú cipőben patkány szunyókál gondtalanul. Az aszfaltút repedezett, a hézagokból kétméteres pásztortáskák nőnek az ég felé. Most, hogy az ember eltűnt a belvárosból, az út mentén egykor félszegen álló, seprűnyélvékonyságú cseresznyefák törzse megvastagodott, ágaikkal bátran nyújtózkodnak a szélrózsa minden irányába, dús, zöld afro-lombtincseik lágyan lengedeznek a magasban.

Josiró elképzelte, hogy az önvezető expresszen utazik Sindzsuku állomástól a Narita repülőtér felé. Valójában persze egyáltalán nem létezik már reptéri járat, nincs már utas, aki az idegenül hangzó nevével és különleges gyorsaságával reklámozott drága expresszre szállna, de olyan sem, aki kávét szürcsölgetne. A reptéri végállomásról kiérve Josirónak nem szükséges felmutatnia az útlevelét, mivel egy teremtett lelket sem látni a beléptető kapunál. A „Tér, min áll” feliratú táblát leszedték, a falnak támasztva pihen. A mozdulatlan mozgólépcső fokai nyikorognak a lába alatt, ahogy a lépcső helyett fölkaptat rajtuk. Az összes check-in pult üres, nyitott esernyőkhöz hasonló hatalmas pókhálók feszülnek fölöttük. Josiró megáll az egyiknél, látja, hogy a háló sarkában tenyérnyi nagyságú pók gubbaszt zsákmányra várva. Hátán hivalkodó csíkos minta, fölül fekete, azután piros és sárga. Hát persze, gondolja Josiró, Németországba készül, nyilván azért ez a színösszeállítás. Félve tekint a szomszéd pult felé, a pók csíkjai ott piros, fehér, kék színben pompáznak. Van csillagmintával teleszórt piros hátú pók is.

Josiró maga sem értette, miért, de kristálytisztán föl tudta idézni képzeletében a repülőteret. Nem mintha erőltette volna, egyszerűen csak megjelentek a fejében a képek, arra unszolva őt, hogy foglalja regénybe őket. Ám egy olyan repülőtérről írni, ahol senki sem jár, veszélyes vállalkozás. Mert mi van, ha államtitkot rejtegetnek a területén, és azért tesznek meg mindent, hogy távol tartsák az embereket? Josirónak esze ágában sincs semmiféle tiltott területre besurranni, és ott titkokat felkutatni. Mégis, ha merő véletlenségből az aprólékosan ábrázolt, képzeletbeli repülőtere megegyezik a valósággal, akár le is tartóztathatják azzal a mondvacsinált indokkal, hogy ez pont olyan, mintha államtitkot szivárogtatott volna ki. Azt pedig, hogy ez mind pusztán a képzelet szüleménye, bíróság előtt bizonyítani meglehetősen nehéz volna. Egyáltalán biztosítanának neki tárgyalást? Nem mintha különösebben félt volna a gondolattól, hogy rács mögé zárják, inkább Mumei miatt aggódott, hogy mi lenne vele nélküle, így aztán nem kockáztatott.