Viktória

ANNA TELEKI

Published by Különleges Történetek, 2022.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

VIKTÓRIA

First edition. August 2, 2022.

Copyright © 2022 ANNA TELEKI.

ISBN: 979-8201796365

Written by ANNA TELEKI.

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

Viktória

Írta: ANNA TELEKI

Lektorálta, szerkesztette: Fekete Annamária

––––––––

A szürke a tudás és bölcsesség színe. Klasszikus, kifinomult, elegáns, büszke és konzervatív. A szürke tökéletes semleges a fehér és fekete extrémitások között.

Ismeretlen

I.

Egyetlen szóban:

Zuhanás

*

A szerelem veszélyes dolog; lebegés, aminek csakis hatalmas zuhanás lehet a vége, zuhanás a fájdalomba, az elhagyattatásba és magányba.

Katherine Stone

*

Valamikor 2019 januárjában...

Egy új üzenet. Anna.

"Nem tudom, hol voltál, csak az a biztos, hogy sötét lett, és... távolodtál. Mintha zuhantál volna. Láttam, hogy sírsz, de nem hallottalak. Nem beszéltél velem. Vigyázz magadra, kérlek..."

Igen, a barátnőd, aki hisz az álmokban. Azonban egy gond van Anna álmaival: nincsenek időhöz kötve. Sosem voltak.

Március

1.

Kezdjük az igazsággal. Nincsen meg mindened. Legalábbis nem úgy, ahogyan azt annak idején megálmodtad. Csupán az van, amire vágytál: szerető családod.

Ha kicsit is kiszállnál saját magadból, mit látnál? Egy munkás háziasszonyt, aki napi bérért dolgozik minden nap nyolc órákat egy Ontario béli, londoni kis varrodában, ipari gépeken varrva lepedőket és ágyneműt. Mikor a szüleid meghaltak, nem erről a munkáról álmodtál. Fiatal voltál még, talán túl fiatal is, és teljesen más szemmel nézted a jövőt. Akkor talán arra gondoltál, hajszolni fogod magad, tanulni, iskolát végezni, s aztán egy jól fizető állással keresel magadnak egy férjet. Aham... Kicsit a sorrendek megváltoztak, elvégre semmi nem úgy történik, ahogyan mi azt eltervezzük. Már nem volt, aki segítsen a tanulmányaid elvégzésében, egyetemi pénzed nem volt félretéve, és valld be, te sem akartál továbbtanulni. A tanulás hosszadalmas, és néha unalmas folyamatnak tűnt már a számodra. Így jött az első munkahely, ahova tizenkilenc évesen felvettek, jöttek a varrónői képzések, és jött az állandó vendéged, a férjed. Házasság és gyerek...

Most egy nő vagy, aki sietve hajt haza a forgalmas úton, mert odahaza egy négy és fél éves gyermek vár éhesen. Egy férfi fogad, aki épp hamarabb hazaért a munkából. Most látod, mennyi teendőd van. A mosogató  minden nap tele, a szennyestartóból is csorog kifelé a mosnivaló, s állandóan van mit elpakolnod a gyerek után. Már unod a hanyagul szétszórt játékokat, de még nem érted el, hogy a lányod egy szóra is szót fogadjon. Unod a foltos kisholmikat, az összefirkált bútort és járólapot, sőt,  képtelen vagy ránézni a konyhára.

Azonban ez a sok kellemetlen érzés mind elszáll, mikor a kislányod rád néz azokkal a nagy barna szemeivel, és mosolyogni kezd rád. Akkor, amikor a férjed fáradtan átölel, miközben mosogatsz, és megköszöni a vacsorát.

Minden káosz ellenére boldog vagy. Elvégre a családnál jobban senki nem szeret.

Türelmesen hallgatod végig minden nap a férjed munkanapját, s bár esel le a lábaidról, még játszol egy kört energiabomba lányoddal a gyerekszobában. S mikor végre ágyba bújsz, csak felsóhajtasz. Talán nincs nálad fáradtabb nő – jelen pillanatban – a világon, mégis, így minden tökéletes. Semmit nem változtatnál. Nehéz, de te erős vagy. Minden erőd a férjedtől és a gyermekedtől nyered. Értük mindenre képes lennél... Fáradtan lefeküdni, s reggel... mindent újra kezdeni.

2.

Az óra egyetlen csörrenésére kinyitod a szemed, és már kapsz is a mobilod után, hogy a melletted mélyen alvó férjed nehogy felkeljen. A sötét szobában csak tapogatod a lábaddal a papucsot, majd a mobilod segítségével elindulsz az ajtó felé. Lassan, csendben nyitod ki, mert tudod, hogy újabban kissé nyikorog.

Végig csoszogsz a folyosón, egyenest a gyerekszoba felé. Az ajtó itt mindig résnyire nyitva, mert ismered lányod szokásait. Belesel, és látod, hogy elterülve alszik az ágyban. A takarója félig a földön, ezért belépsz csendben, és óvatosan betakarod. A gyerek elmosolyodik, és te nem tudsz ellenállni neki. Most nem. Egy gyengéd csókot adsz kis arcára, és megsimogatod. Nem tudod őt nem szeretni. Akkor sem, ha tudod, milyen csintalan, s mennyi energia bújt meg benne.

Elindulsz a konyha felé, lefelé a lépcsőn, a márvány pultra pakolod a szendvicsnek valót, közben bekapcsolod a kávéfőzőt. Tudod, hogy a kávéd hamarabb kész lesz, de addig sem lazsálsz. MA van a nagy nap. Elpakolod az ebédlőasztalon hagyott rajzaid, s úgy érzed, ezer év telt el, hogy együtt elutaztatok valahova. Bár csak mosolyogsz, ahogyan eszedbe jutnak nagy kirándulásaitok a férjeddel. Az idő, még lányod születése előtt, mikor mindent csak úgy spontán csináltatok. De ez van. A lányod most már elérte a kort, hogy veletek hosszabb útra induljon. Végre.

A kávé kifő, és nekilátsz a szendvicseket csomagolni. Lesed közben az időt, csak fél öt. Még időben vagy. A csomagok felét előkészítetted még az este. Nem lesz baj. A hűtőszekrényre ragasztott listára nézel, nehogy elfelejts valamit, de már csak lányod kis bakancsát és férjed napszemüvegét kell betenned a szendvicseket követően. Érzed, hogy végre, annyi idő után, egy kicsit fellélegzel. Túl sok volt a munkád az utóbbi időben, túl sok minden történt. S azóta, hogy egyedül maradtál a világon szülők és segítség nélkül, csupán az utóbbi időben érzed azt, hogy teljes vagy.

– Remek – sóhajtasz. Kényelmesen leülsz az ebédlőasztalhoz, és belekortyolsz a kávéba. Jó keserű. Elfelejtetted belőle a cukrot. Kissé morcosan állsz fel, és indulsz vissza a szekrényhez...

*

Csak bámulsz ki az ablakon, kezedben tartva a kávéd, és merengsz. Tizenhét évesen még minden távolinak és bonyolultnak tűnt számodra. Egyedül, támasz nélkül, az érzéssel, mi a mai napig elszorítja a torkod. Nem akarsz rossz lenni másokkal. Az ég óvjon attól, hogy bárki felett is te vesszőt törjél, de kíváncsi vagy. Mások hogyan boldogultak volna? Mások, akkor, a te helyedben, mit csináltak volna? Mert neked elég volt az az egy év édesanyád bátyjánál. Egy férfinál, aki csak az italt ismerte. Tizennyolc voltál, mikor elköltöztél, és dolgozni kezdtél egy kis varrodában, Londonban. Igen, beleszerettél egy férfiba, kivel minden héten találkoztál. Már nem esett nehezedre kitalálni, hogy az az ing, furcsamód, mindig elhagyta a gombjait. Nem akarod, de most is mosolyra húzódnak ajkaid. Igen, Harold Rossmann ilyen bugyuta kifogással állított be hozzád minden héten. Emlékszel az első éjszakára, mikor hazakísért? Hideg volt. Emlékszel, hogy nem csókolt meg, hanem kezet csókolt? És újra maga alá teper az a régi érzés, a pillanat, mikor beleszerettél...

Belekortyolsz a kávédba, és felsóhajtasz. Igen... Rég volt. Vagy nyolc éve... Harold az a férfi volt, akiről tudtad, hogy neked szánták. Idősebb nálad, érettebb, gondviselő, gyengéd és óvatos. Mindent megadna neked, tudod. Csak te nem vagy az a fajta nő. Nem. Te megelégszel a halk szavakkal. Megelégszel egy öleléssel, egy szál virággal. Téged az tesz boldoggá, ha melletted van. Neked csak ennyi kell. Nincs szükséged arany ékszerekre, sem bundákra, drága ruhára... Nem. Neked csak idő kell. Vele töltött idő.

Elvégre, ahogyan lassan telt az idő, e mellett a férfi mellett nőttél fel, mellette értél meg. Mellette vetted észre, hogy az élet nem is olyan bonyolult. Mellette vált minden lassan részletesebbé. Mellette megtanultad a káoszt, az ismeretlent rendezni és megismerni. Mellette tudod, hogy csupán bátornak kell lenned. Ez egész a csontodig égett.

Egy nagy kéz fogja meg a vállad, és már hallod is a halk, álmos mondatot:

– Én is kérek kávét... Miért nem ébresztettél fel?

– Mindent elpakoltam – csak mosolyogsz álmos férjedre nézve, ahogyan elindul a kávéfőző felé.

– Nem felejtettél el semmit?

– Nem... – válaszolsz halkan és melléd ül, gyengéd csókot ad.

– Samy plüsse?

– Eltéve...

– Akkor nemsokára indulhatunk? – kérdi, s átölel.

– Igen – sóhajtasz, de az agyadban újra átveszed a listát, mit saját módszered alapján dolgoztál ki az évek alatt. Mert te kicsit fura nő vagy... A fürdőszobától kezdted, tisztálkodó szerek, fogkefék, törülköző, Samy pancsolós játékai, később hálószoba, pizsama, papucs, zokni, fehérnemű és szabadidő, cipők, váltóruhák meleg és esős időre. Mert mindennel számolnod kell. Gyerekszoba, kedvenc játékok, plusz ruhák, alvó takaró... Aztán konyha. Ha ételek vannak, akkor lehet gyomorrontás is. Tudod, hiszen Harold epéje néha csinálja az eszét egy-egy laktató vacsora után. Próbálsz mindenre felkészülni.

Még emlékszel arra az időre, mikor gyermekholmik miatt nem fájt a fejed egy kiránduláson. Emlékszel, mikor csak felébredtetek reggel, és az első repülővel indultatok a Hawaii-szigetek felé. Régen volt...

Most, jelen pillanatban örülsz, hogy Harold beleegyezett a sarniai útba. Abba az egyetlen egy éjszakába, mit barátnődnél, Anabellnél fogtok tölteni. Bár téged is aggaszt a több mint egyórás út. A kis Samy még nem ült ennyire sokat egy helyben. Elvégre a gyereked maga egy energia atombomba. Nem lehet vele bírni, mikor beindul. S ezt te, mint anya, a legjobban tudod. A pillanatokat, mikor órákon át szaladsz utána a nadrággal, a kis cipővel, vagy mikor épp főznél, de a lányod visít és szaladgál a házban. Ó, igen... Az életed bonyolult lett – mások szerint. Te tökéletesen tisztában vagy vele, mi is zajlik benne.

3.

Samy még  alszik, mikor Harolddal úgy döntötök, hogy indulni kéne. A gyereked belekap a hajadba, ahogyan kiemeled az ágyból, és elindulsz vele a garázs felé. Harold már beült. Csak rád vár. Kinyitod a hátsó ülés ajtaját, és befekteted a kislányod. Épp csak nyekereg valamit, alszik is tovább. Betakarod, és végre hasznát veszed a fektetett biztonsági övnek. Felemeled az oldalsó táblát, így a hátsó ülést egy mini kisággyá alakítod és becsatolod az öveket, remélve, hogy Samy nem fog egyhamar felébredni.

Mikor beszállsz a férjed mellé, még hátrapillantasz. A kislány békésen alszik, te becsatolod magad és felsóhajtasz.

– Indulunk... – jelenti ki Harold, és te csak mosolyogsz, és bekapcsolod a rádiót halkan. Lassan fordultok ki a garázsból a csendes útra. Hajnalodik. Hátra fordulsz, hogy biztos legyél benne, a garázs lezárult.

– Rég nem voltunk Anabellnél.

– Eleget beszélsz vele a hálón, nem?

– De az nem ugyanaz. Szeretném látni a fiát – gondolsz barátnőd négy hónapos kisfiára, s a férjed csak mosolyog.

– Te is szeretnél egy fiút? – kérdi csendesen, s rád néz.

Szeretnél...

– Korai még... – elvégre Samy minden maradék energiád felemészti.

– Nem hinném. Mire megszületne, Samy öt-hat éves lenne, nem? – kérdi Harold, és csak huncutul mosolyog.

– Később... – mosolyodsz el, s kinézel az ablakon. Még álmos vagy. Nem vagy az a hajnali bagoly típus. A reggeli kávéd pedig nem volt elegendő ahhoz, hogy felébredj teljesen. Nekidőlsz az ajtónak, és csak mosolyogsz. Jól indul a napod. Nehezen, de jól.

A kávé ellenére, amit megittál, elbóbiskolsz. Hallod a motor duruzsolását. Megnyugtat. Azonban a lelked mélyén valamiért aggódsz... Csak úgy... Ennyi év elteltével is, a családod biztonságában, szerető férjed mellett, kislányodat nevelve, aggódsz. Mintha egy idegsejted mindig arra lenne kiélezve, hogy mikor történik valami, aminek nem kellene. Nem mondom, hogy keresed a baj. Ez nem igaz. De mint családanyában, ez a furcsa elemi ösztön benned van. VÉDENI.

A férjedre nézel, ahogyan vezet. Ahogyan ő minden egyes nap munkába megy s elvisz téged is, a lányod pedig oviba. Csak nézed, ahogyan ő figyeli az utat. Tudod, hogy azért megy kicsivel lassabban, hogy a kis Samy ne ébredjen fel. Tudod, hogy azért nem vette le a gyermek matricát az autóról... Elmosolyodsz. Védeni akarod ezt a férfit. Akkor is, ha minden jel szerint nem is szorul védelemre. Mellette akarsz lenni, épp, ahogyan ő is mindig melletted volt... Meg akarod hallgatni minden hülyeségét. Mert néha minden hülyeséget összehord, de tudni akarsz róla. Tudni mindent, ami vele történik akkor, amikor nem vagy vele, és akkor is, amikor mellette vagy... És neked semmi másra nincs már szükséged. Mindened megvan. A szerető férjed, közös gyermeketek, van tető a fejetek felett, munkahelyed, és jut még egy kis kiruccanásra is. Lehet, hogy valóban jöhetne egy aranyos kisfiú is?

Csak most figyelsz fel, hogy már az autópályán vagytok. Harold is gyorsít kissé, hallod, ahogyan Samy hátul motyogni kezd...

– Ezek elmebetegek – szólal meg Harold, mikor egy fekete luxus sportautó száguld el mellettetek a másik sávban.

– Ezért autópálya – és hátra fordulsz lányodhoz. – Szia, hercegnő... Csak nem felébredtél? – kérded széles mosollyal, de a kis Samy álmos szemekkel néz rád. – Mennyi idő még? – fordulsz a férjed felé.

Ebben a pillanatban robban széjjel autótok szélvédője, a légzsákok  pukkanva robbannak eléd, mikor majdnem a műszerfalba vered a fejed, aztán hatalmasat ránt rajtad a biztonsági öv, ahogyan az egész autó rázkódni kezd. Kapaszkodóért nyúlsz és visítasz...

Ezt az egyet senki a Földön nem tudja tagadni. Egyetlen másodperc töredéke alatt válsz a világon a legönzőbb teremtményé, ahogyan az életösztön eluralkodik feletted. Nem tudod, mi történik, csak az a biztos, hogy valami rossz. A lábaid a melledhez emeled, az arcod véded karjaiddal, és minden fájdalmat tompán érzel. Teljesen megszédülsz, hallod az autót recsegni, ahogyan egymás után többször is átfordul, majd hirtelen csend, és lehunyod a szemed.

Hol vagyok? Ez az első gondolatod, mikor meghallod a szirénákat. Égett műanyag és üzemanyag illata keveredik... Most kezded érezni a sebeidet. Az üveg össze-vissza vágta a karjaidat és a lábad. Nem tudod mozdítani a jobb kezed. A biztonsági öv  égeti a nyakad, s a szíved egyre hevesebben dobog. Mire végre megjön a látásod, ami még homályos, kezdesz logikusan gondolkodni. S az első gondolatod a gyereked.

– Sam... – rekedten szólalsz meg, és próbálsz oldalra fordulni lassan, azonban a fájdalom elnyújtja az időt a számodra. S mikor végre a balod felé fordulsz, meglátod, hogy férjed alig látszik ki a leengedett légzsák és a műszerfal meg a kormány darabjai közt. – Harold... – szólítod, de nem válaszol. – Harold! – szólítod hangosabban, és már hevesebben dobog a szíved. Nem tudsz mozogni tovább, a pánik teljesen eluralkodik feletted, és hangosabban kiáltasz rá: – HAROLD!

Semmi.

Egy mentős jelenik meg melletted, de nem veszed figyelembe a hozzád szóló férfit, ahogyan a rettegés eluralkodik feletted. Erőt veszel magadon és hátra fordulsz, a gyerekedet keresve.

De a szemeid előtt minden elsötétedik.

4.

Csak a zsibadásban vagy biztos. Abban, hogy nem érzed rendesen a tagjaidat. Fogalmad nincs hol vagy, és nehezen kezded érzékelni magad körül a világot. A furcsa zajt, az ismerős, mégis most zavaróan nehezen azonosítható illatot. Próbálod kinyitni a szemeidet, de mintha csak össze lennének ragadva. A torkod teljesen kiszáradt, és csak a mutatóujjadat tudod lassan megmozdítani.

S végre, kinyitod résnyire a szemeidet. Könnyeid miatt a fehér fény sugárzón elvakít, de a homályos alakot az ágyad mellett felismered.

– Viktória, kedves... – hallod meg a sírós hangot, s nehezen mozdítod szemeid a nő felé. Margareth az. Harold anyja. Egy nő, aki, amióta csak Haroldot megismerted, lányaként szeret téged. S talán csak tiszteletből – mert hát így illik –, anyának szólítod. Egy szó, mit most nem tudsz megformálni. Mert Margareth elcsukló, síró hangja hallatán az első név, mi elhagyja száraz ajkaid, az:

– Harold? – hosszú szünetet tartasz, de válasz nem jön. Ég a nyelőcsöved, mikor újra megszólalsz: – Hol van? Jól van? – kérded iszonyatosan lassan. Érzed, ahogyan Margareth remegve megfogja a kezed, de nem ad választ neked.

– Pihenj... Meg kell erősödnöd... – csuklik el a hangja, s neked kicsordulnak a könnyeid. Arra gondolsz, valami súlyos baja lehet, amit Marge nem akar neked elmondani. Eszedbe jut a férjed, ahogyan a roncs fogságában fekszik véresen és szótlanul.

– Samy?  – eszmélsz fel egyetlen szempillantás alatt, és idegesen szorítod anyósod kezét. – Istenem! Samy jól van? – nézel rá kétségbeesve, de körülötted minden gép sípolni kezd. A fejed zúg, a füleid csengenek és elfogy a levegő, mintha egy víziló ülne rá a mellkasodra. Nem vagy tudatában, hogy épp egy életveszélyes roham teper maga alá, csupán a zajban és a fájdalomban vagy biztos. Abban, hogy a világod, az a tökéletes világod, amiben eddig éltél, alapjaiban rengett meg. Imádkozol, hogy ne hulljon széjjel, hogy minden legyen jól... Hogy, ne legyen semmi komoly. Homályosan látod, ahogyan egy orvos Marge mellé áll, és injekciót ad neked. Nem érzed... Rémülten süllyedsz vissza a csendes tudatlanságba. A hideg, néma sötétségbe...

5.

Mikor újra kinyitod a szemeidet, az üres szoba fehér fénye fogad. Egy hideg, fehér, mélységes csenddel, mit csupán a gépek halk csipogása tör meg. Üres minden. S te csak fekszel az ágyban. Nézed karodban a perfúziós tűt, nézed, ahogyan a zacskóban lecseppen az áttetsző folyadék. Semmi mást nem tudsz tenni, csak várni. Vársz, hogy az idő teljen, hogy valaki rád nyissa az ajtót. Hogy valaki hozzád szóljon. Vársz arra, hogy valaki felébresszen. Hogy azt mondja: ez csak egy rémálom. Azt akarod, hogy Harold gyengéden átöleljen, és a füledbe súgja: jó reggelt, hétalvó.

De semmi. S ahogyan az idő kínzón lassan látszik telni, minden egyre inkább kezd valóságos lenni. A tény: egyedül fekszel egy fehér kórházi szobában.

Az ajtó kinyílik és egy magas, telt, őszes, bajszos férfi lép be.

– Mrs. Rossmann. Dr. Beneth vagyok. Hogy érzi magát?

Csak nézel rá, és nem válaszolsz.

– A férjem? – kérded halkan, s az orvos a kezébe veszi ágyad lábától a kartonodat. Rád néz, szánakozó tekintettel.

– Mrs. Rossmann...

– Jól van? Igaz, jól van? Ő is és Samantha is! – vágsz az orvos szavába.

– Mrs. Rossmann... – indul feléd az orvos, és egy kis lámpát vesz elő. Te csak nézel rá könnyes szemekkel, ahogy megvizsgálja a pupillareflexed, s választ vársz.

– Kérem...

– A lányát a gyermekosztályra szállítottuk – jön egy komoly válasz, de téged egyre jobban elönt az aggodalom. – Szerencsére – folytatja az orvos – egy enyhe agyrázkódást szenvedett...

– Jól van? – kérded idegesen, s az orvosra nézel.

– Ő igen – sóhajt a doktor. – A férje azonban... – s elhallgat egy másodpercre. Rád néz. – Nos, Mrs. Rossmann, a férje sajnálatos módon még a balesetben...

Már csak az orvos szájáról olvasod le a szavakat: életét vesztette. Nézel rá nagy szemekkel, érzed, ahogyan az egész gyomrod remegni kezd, erősen gyűröd a vékony takarót, reszketnek ajkaid, gyűlik a nyál a szádban, az orrodat marja a levegő, és a könnyeid megindulnak.

– Hogy mi? Ez nem igaz... – remeged, s képtelen vagy uralkodni a sírógörcsödön. – Ez egy rossz vicc... Nem. Nem lehet igaz!

–  Mrs. Rossmann. Mindent megpróbáltunk, de késő volt...

– Nem hiszem! – vágod rá, és csak bőgni vagy képes. – Nem igaz!

Hallod, ahogyan az orvos beszél hozzád valami nyugtatóról, amit a perfúziódba fecskendez. Lehunyod a szemeidet, mélyen veszel levegőt. Ez nem igaz, mondod magadban, s csak sírva sóhajtasz.

– Nem igaz...

Hiába. A gyötrő valóságot képtelen vagy nem észrevenni. Tudatában vagy annak, hogy ép elmédet csak a nyugtató tartja egyben.

6.

Igen, be vagy nyugtatózva. Ennek a fránya pirulának köszönheted, hogy képes vagy lábon állni a férjed temetési szertartásán. A hamvasztáson nem voltál jelen. Már csak egy fehér urnában kaptad meg Harold hamvait, mikor a kis Samanthához mentél.

Most lábon állsz, de magadban visítasz, szorítva a gyermeked kezét. Margareth zokog, de neked állnod kell. Nem láthatnak gyengének. Nem kérsz senki sajnálatából, de belül kétségbeesve keresed saját magad.

Minden üres.

Ahogyan az ismerősök részvétüket nyilvánítják neked, egyik kezedet az urnára teszed. Nem tudod, nem vagy képes, s sosem fogod tudni elengedni. Tartanod kell magad, de egy könnycsepp végiggördül sápadt arcodon.

Ezek után mi lesz?

*

Nehezen nyílik ki a lakásod ajtaja, Margareth előre megy az urnával, s te elindulsz a gyerekszoba felé. Késő van, s Samy úgy alszik, akár egy angyal. Hosszú volt ez a szokatlan, szomorú nap a számára. Belépsz a szobájába, messze anyósod szemeitől, lefekteted óvatosan, s feladod. Az ágy melletti kis tükörben csak nézel sápadt mivoltodra. Látod még egy egyhelyt a halvány, hajszálvékony hegeket az arcodon, amelyeket az üvegszilánkok okoztak. Szörnyen gyengének és megviseltnek érzed magad. Gyűlölöd a fekete ruhád, mi karcsúsít, de most soványabb vagy a kelleténél. Gyűlölöd ezt a napot, s átkozod a múlthetit, amikor elindultatok. Átkozol mindent, s főként magadat.

Letérdelsz a lányod ágya mellé, ránézel, ahogyan békésen alszik, s elengeded magad. Némán visítasz, befogva a szád, s zokogni kezdesz. Potyognak a könnyeid, s reszkető kezeddel simogatod meg a kis Samy arcát. Úgy gyűlölöd magad! Miért? Miért kellett ennek így történnie? Miért makacsoltad meg magad azzal a fránya kirándulással?! Samy zokogó hangodra nyitja ki kis szemeit, s te elmosolyodsz.

– Ne sírj, mami... Jó kislány leszek...

S ez az utolsó csepp a poharadban.

7.

Első éjszaka a lányod ágyába fekszel. Nem igazán alszol. Virrasztasz. Nézed a mennyezetet, csorog szemed sarkából a könnyed, és csak virrasztasz. Második, s harmadik éjszaka is. Képtelen vagy a hálószobába lépni egy teljes heten keresztül. Most reggel, mikor felébredsz lányod mellől, s elindulsz a folyosón, benézel a fehér, puha ágyneművel vetett ágyra. Épp olyan, ahogyan a férjed hagyta két hete, azon az átkozott reggelen...

Odalenn a konyhában sípol a kávéfőző. Margareth a temetés napja óta nálatok lakik. Segíteni próbál neked, de ahogyan az idő telik, minden egyre nyomasztóbb és idegen... A lakás, a képek, a bútorok, a lépcsősor, a háló, a konyha, a csörömpölő tányérok, ahogyan Margareth mosogat, s a csend, amit csak a te füleid hallanak talán. Nézel anyósodra, s hallgatsz. Ő is hallgat.

8.

A kis Samy reggeli után csendben ül a nappali kanapájára két Barbie babával. Lesed, ahogyan gyermeked suttogva játszik. Mintha csak próbálná megőrizni a csendet.

– Beszéltem Annával – adja kezedbe anyósod a kávéd, de nem szólalsz meg. – Engem hívott. Téged nem akart zavarni.

Csak nézed a suttogó gyereked. Vajon már felfogja? Tudja, mi történt? Vagy csak annyit tud, hogy baj van?

Egy hosszú pillanatra egyáltalán nem hallod, mit mond Margareth. Annát elégé jól ismered ahhoz, hogy tudd, valóban képes erre.

–...és beszélt a főnököddel a hosszabbított szabadsággal kapcsolatban.

Margareth felé fordulsz.

– Holnap bemegyek.

Megfulladsz ebben a lakásban.

– Samyre azonban kell, vigyázzon valaki...

– Tudod, hogy számíthatsz rám... Elvégre a nagyanyja vagyok...

Nem mondasz semmit. Nem tudsz. Remegni kezd a gyomrod, ha csak arra gondolsz, hogy egyedül maradjatok ebben a túl világos, túl csendes lakásban. A házban, az otthonodban, honnan most a legfontosabb hiányzik: a férjed.