Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELŐSZÓ

1

2

3

4

5

6

7

8

9.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ferenczi Sándor

LELKI PROBLÉMÁK
A PSZICHOANALÍZIS MEGVILÁGÍTÁSÁBAN

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-923-3 EPUB
ISBN 978-963-559-924-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1911.
az elektronikus változat az 1918. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Pszichoanalitikai dolgozataim első gyűjteményének, a „Lélekelemzés”-nek megjelenése óta az analízis tudománya úgy a kiterjedés, mint a mélység dimenziójában hatalmasat fejlődött. Az itt összegyűjtött dolgozatok azonban egy-kettő kivételével nem e fejlődés ismertetését, hanem speciális problémák elemző feldolgozását tartalmazzák. És bár az általános haladás iránya jól felismerhető az egyes egyén tevékenységéből is, ez a könyv távolról sem nyújt fogalmat az analitikai irodalom évente gyarapodó dús terméséről. Aki ez irodalom anyagával közelebbről óhajt megismerkedni, annak múlhatatlanul el kell olvasnia a „Jahrbuch für psychoanalitische Forschungen” eddig megjelent köteteit (kiadja: Deuticke, Bécs) és a „Zentralblatt für Psychoanalyse” című havi folyóirat első évfolyamát (Bergmann, Wiesbaden).

Budapest, 1911 november.

Ferenczi

ELŐSZÓ A MÁSODIK KIADÁSHOZ

A fentiek annyiban szorulnak kiegészítésre, hogy a „Zentralblatt“ helyét időközben a nemzetközi pszichoanalitikai egyesület orgánuma, az „Internationale Zeitschrift f. arztl. Psychoanalyse" foglalta el. (Főszerkesztő: Freud; szerkesztők: Ferenczi, Ránk és Jones.) Új orgánum továbbá a pszichoanalízist a szellemi tudományokra alkalmazó „Imago“ (szerk.: Ránk és Sachs, mindkettő FI. Heller kiadása, Bécs). A „Jahrbuch” folytatólag Deuticke-nél jelenik meg Bécsben. (Szerkesztik: Abraham és Hitschmann.)

Budapest, 1918. március.

Ferenczi

1

A tudattalan megismerése

Nem uralkodók, diplomaták és politikusok, hanem a tudósok döntik el a világ jövendő sorsát; a hatalmasok voltaképen csak végrehajtói vagy dacos ellenzői, de mindenképp csak marionettjei az eszméktől felszabadított erőknek. És ki tudja, - kérdi valahol Anatole France, - nem dolgozik-e már valamelyik kis padlásé szobácskában az az ismeretlen kutató, aki az életet sarkaiból fogja kiforgatni.

És nem csupán a technika eljövendő csodáitól, a természet erőinek egyre tökéletesebb igába hajtásától várhatjuk a világ képének megváltozását, nem is csak azoktól a törekvésektől, melyek a materiális erőviszonyoknak és a társadalmi szervezetnek célszerűbb beosztásával igyekeznek az életet az egyes egyénre és minél több egyénre tűrhetőbbé, kellemesebbé tenni. Van a haladásnak egy harmadik, nem kevésbé reménye teljes kilátása, amelyet az ember testi és szellemi erőbírásának és alkalmazkodóképességének fejlesztése nyújt. Ez utóbbi célnak áll szolgálatában az egyéni és társadalmi higiéné és az az egyre szélesebb hulláim gyűrűkben terjedő mozgalom, mely napjainkban a faji fejlesztés, az eugenika, neve alatt megindult.

Feltűnő jelenség ezen utóbbi törekvéseknek bizonyos egyoldalúsága. A szociológusok nem tudják magukat kivonni a szoros értelemben vett természettudományok - a fizika, kémia, biológia - óriási sikereinek hipnotizáló hatása alól és csakis ezektől, főleg pedig a csirakímélés és csirajavítás eszközeitől várják az üdvöt. Hozzájárul ehhez, hogy még mindig nem szabadult fel teljesen az emberiség az alól a reakció alól, mely a természetfilozófia nyomán a múlt században keletkezett minden kézzel nem fogható, egzaktul nem mérhető, képletbe nem foglalható, kísérletekkel nem ellenőrizhető jelenségcsoport tanulmányozása ellen, szóval minden ellen, amit a „spekuláció megvetett fogalma alá lehetett foglalni.

Amilyen hasznos volt az érdeklődésnek ilyen egyoldalúan kifelé irányítása a természettudományokra, ugyanannyira ártalmára volt az ember belső, lelki világával foglalkozó ismeretkörnek, a pszichológiának. Ami a lelki jelenségekből mérhető, képletekbe foglalható, kísérletek számára hozzáférhető, az a lelki világnak oly elemi és elenyészően csekély része, hogy a materialisztikus áramlat hatása alatt a lélektan a fiziológiának, az érzékszervek élettanának, alárendelt provinciájává süllyedt alá és mondhatjuk, évtizedeken át csaknem termékfélén volt; mindenesetre aránytalanul sok szorgalmat és munkát emésztett fel a sovány eredményekhez képest. Ellenben az összetettebb lelki jelenségeket, melyeknél egyelőre csak a megfigyelés és a magába tekintés állott, mint módszer a rendelkezésükre, a tudósok figyelmükre sem méltatták. Emberismerettel, jellemtanulmányokkal, lelki konfliktusokkal és azok elintézésmódjaival, lelki behatások múló és maradandó következményeivel a hivatásos tudományművelők nem foglalkoztak. Úgyszólván csak a belletrista költők, az autobiográfusok és életrajzírók, meg egyes historikusok művelték a tudásnak ezt az ágát, anélkül persze, hogy tiszta tudományt nyújtottak volna, mert a költő nem tanítani, hanem mulattatni akar, a történetírót maguk az események, a biográfust az egyes emberek érdeklik elsősorban, nem pedig a megismerésből levonható általános igazságok.

A lelki betegségek egy fajának, a hisztériának tanulmányozása térítette vissza a pszichológiát igazi feladataihoz. Charcot, Alöbius és Janet kutatásai nyilvánvalóvá tették, hogy ennél a kórállapotnál rendkívül tanulságos „Natur-Experiment“-ről van szó, mely azt bizonyítja, hogy az emberi psziché egyáltalán nem mindig az az egységes, oszthatatlan valami, amit az „individuum“ szó sejtet, hanem szövevényes szerkezetű építmény, melynek a tudat úgyszólván csak a felületét, a külső homlokzatát mutatja, míg a lényeges mozgatóerőket és erőszerkezeteket egy harmadik dimenzióban: a léleknek tudat alatti mélységeiben kell keresni. Ezt a tanulságot azonban a kutatók nem vonták le a hisztéria jelenségeiből; ők azt hitték, hogy a tudat osztódása, részekre hasadása csak kórosan elfajult lelki organizmusban lehetséges, mely a lelki erők összetartására, szintézisére már ab ovo gyenge és nem vették észre, hogy a hisztéria csak torzított nagyításbán mutatja ugyanazt, ami minden emberben, ha talán kevésbé feltűnő módon, de végbemegy.

Csaknem egyidejűleg ezekkel a hisztéria-tanulmányokkal koncentrikus támadás érte a tudat egységének tanát, mikor a hipnózisnak addig babonaszámba ment jelenségeit komoly figyelemre kezdték méltatni Liébeault, Bernheim és a Salpétriére tudósai. Amit a hisztéria, mint betegségi jelenséget produkált, az egyéniség ketté vagy többfelé osztódását: azt a hipnotikus kísérletekkel mesterségesen is sikerült előidézni. A párizsi sínylődők házában, ahol ezek a kísérletek folytak, egész sor olyan embert „neveltek", kiknek két, három vagy négy „én“-je volt, melyek egymás vágyairól, cselekedeteiről semmit, vagy csak igen keveset tudtak, egymással sokszor homlokegyenest ellenkező jellemű egyéniségeket reprezentáltak és külön emlékezetcsoportok felett rendelkeztek.

Jellemző az emberi szellem maradi irányzatára, hogy még ezekből a hipnotikus kísérletekből, amelyeket pedig már nemcsak beteg, hanem igen sok „egészséges" emberen is tetszés szerint elő lehetett idézni, még ezekből sem vonták le a tudósok azt a magától értetődő következtetést, hogy a tudat részekre hasadása nem valami kuriózumszámba menő „lusus naturae vagy tudományos különlegesség, hanem az emberi lélek lényeges sajátsága. És ahelyett, hogy teljes erővel rávetették volna magukat ennek a merőben új és nagy távlatokat nyújtó problémának a tanulmányozására: makacsul folytatták a steril pszichofizikus méréseket. Abból a téves szempontból indultak ki, hogy a pszichológia tárgyai csak tudattól kisért lelki jelenségek lehetnek s a priori kizárták, hogy a tudat alatti réteg máskép, mint élettanilag, értelmezhető legyen. Hiába szóltak ellene ennek a felfogásnak a hisztériánál és a hipnózisnál tett tapasztalatok, hiába tűnt ki ezeknél a jelenségeknél, hogy a tudat küszöbe alatt igenis lehetségesek magas összetételű és - a tudatosságtól eltekintve - az Öntudattal csaknem egyenrangú képességekkel rendelkező komplexumok.

Ezt az ellentmondást ők vagy azzal intézték el, hogy a tudat alatti szövevényes pszichikus képződményeket „agyműködéssé" s ezzel fiziológiává degradáld ták, vagy pedig azzal, hogy számtalan ellenkező bizonysággal szemben dekretálták, hogy a tudat alatti lelki működésnek igenis van egy kevés tudata és az ilyen „félig tudatos" kvalitás felvételéhez még ott Is ragaszkodtak, ahol az erre egyedül hivatott megítélő, maga a szubjektum, semmit sem tudott vagy érzett annak a létezéséről. Szóval ismét a fények húzták a rövidebbet, amikor meggyökeresedett elméletekkel mertek összeütközni. Tant pis pour les faits’

Így álltak a dolgok, mikor 1881-ben Breuer bécsi belgyógyásznak egy zseniális nőbetege rávezette orvosát arra, hogy hisztériásoknál a tudat küszöbe alá süllyedt s onnan zavarokat okozó emlékképek bizonyos feltételek között ismét felszínre kerülhetnek s tudatossá válhatnak. Eltekintve attól, hogy ez az eh járás a betegnek, mint gyógyító procedúra, hasznára vált: rendkívüli jelentőséget tulajdoníthatunk ennek a ténynek pszichológiai szempontból, mert ez volt az első példa arra, hogy céltudatos eljárással sikerült a tudattalanban lappangó képzetcsoportok tartalmát te az azokhoz kapcsolt indulatok irányzatát megállapítani.

Csalódnék azonban, aki azt hinné, hogy ezt a felfedezést nyomon követte a tudattalan lelki világ talányainak lázas kutatása. Tíz évig hevert ez a kortörténet felhasználatlanul a bécsi orvos asztalfiókjában, míg végre Freud annak általános jelentőségét felismerte.

A tudattalan lelki világ megismerésének munkája ettől kezdve a Freud nevéhez fűződik. Ö volt az, aki egyre finomodó és tökéletesedő módszerét fejlesztette ki az egészséges és beteg lélek elemző vizsgálatának s ezzel a leiekről való tudásunkat egészen új alapokra fektette. Freud óta tudjuk, hogy az emberi lélek egyéni fejlődése nem hasonlítható a gömbfelület fokozatos növekedéséhez, hanem olyan, mint a fa növése, melynek törzsét, ha keresztülmetsszük, megtaláljuk benne az Összes átélt évek évgyűrűit. A lélek tudattalan rétégeiben ott élnek gyermek- és ifjúkorunk rég elintézettnek vélt, kultiválatlan, amorális ösztönei és primitív képzetkomplexumai, melyek - nem lévén a tudat mérséklő, fékező, irányító hatalmának alárendelve - sokszor zavaró módon bontják meg a tudatos „én” logikai, etikai és esztétikai összhangját, szenvedélykitöréseket, célszerűtlen, céltalan vagy kényszerű cselekedeteket, lelki kórságokat és mindenképpen sok felesleges bajt és szenvedést okozván.

Visszatérhetünk kiinduló pontunkhoz. Az emberi szenvedélyek fékezése, a lélek megterheltetésének csökkentése, lelki betegségek megelőzése: ezek már nem egy elvont tudomány kérdései, hanem a jövő emberiség boldogulásának és fejlődésének új és reményteljes irányokat jelző célmutatói. Mi több: a szó teljes értelmében vett szabad gondolatról is csak akkor beszelhetünk majd, ha a gondolkodás nemcsak a tudat felületén mozog, alávetve tudattalan képzetek irányításának, hanem a mélyben lappangó, esetleg az uralkodó erkölcsi renddel ellenkező képzeteket és irányzatokat is, szóval az addig tudattalan determinánsokat is felöleli s velük józan célszerűséggel, az egyéni és a közjó okos összeegyeztetésével, szuverénül rendelkezik.

Amit a pszichoanalízis a szorosan vett lelki kórságok gyógyítása körül már eddig is produkált, igazolja azt a reményt, hogy ez a kutatási módszer a társadat lom sok súlyos lelki betegségének is fel fogja deríteni igazi okát és meg fogja találni az orvosszerét.

A távolabbi jövő pedig meg fogja hozni az ember lelki nevelésének gyökeres reformját s egy oly nemzedéket fog nevelni, mely a természetes, de a kultúrával sokban összeütköző ösztönöket és vágyakat nem a tudattalanba süllyesztéssel, letagadással, reflektorikus elfojtással fogja elintézni, hanem megtanulja azoknak tudatos elviselését és józan kormányzását. Ez pedig végét fogja jelenteni az emberiség egy korszakának, melyet a hipokrízis, a dogmák és tekintélyek vak imádása és az önkritika hiánya jellemez.

2

Indulatáttétel és magába-vetítés

(Introjekció)

„A neurózisok tünettermelőképessége a pszichoanalitikus kúra alatt nem apad ki, hanem sajátos természetű, többnyire tudattalan gondolatcsoportok alkotásában nyilvánul meg, mely tevékenységet indulatáttétel (Übertragung) névvel lehet jelölni.”

„Mi az indulatáttétel új kiadása, utánképzése oly érzelmi mozzanatoknak és fantáziáknak, melyeket az elemzés, előhaladása közben, szendergésükbői felébreszteni és. tudatossá tenni kénytelen s amelyekben egykor jelentőségteljes személyeket az orvos helyettesít."

E mondatokban, melyek egy hisztériás nőbeteg mesterien ecsetelt kortörténetében láttak napvilágot, egyik legjelentőségteljesebb felfedezését hozta nyilvánosságra Freud.[1]

Mindenkinek, aki azóta megkísérelte Freud útmutatásai alapján a neurotikusok lelki világát analitice átkutatni, meg kellett győződnie ezen megfigyelés igazságáról. És az analízis legnagyobb, de elkerülhetetlen nehézségeit épen a neurotikusoknak az a feltűnő sajátossága okozza, hogy ők „a saját öntudatlanukba való betekintés elől menekülve, megpróbálják tudattalan affektusokkal erősített érzelmeiket a kezelő orvos személyével hozni kapcsolatba.

De ha közelebbről megismerkedünk a neurotikus psziché működési módjával, rájövünk, hogy a pszichoneurotikusok ezen hajlandósága az indulatáttételre nemcsak a pszichoanalízisnél és nemcsak orvosokkal szemben nyilvánul meg, hanem meggyőződhetünk arról is, hogy az indulatáttétel a neurotikusra általában jellegzetes, élete minden körülményei között megnyilatkozó és legtöbb betegségi tünete alapjául szolgáló lelki mechanizmus.

Tapasztalataim gyarapodván, beláttam, hogy a neurotikusoknak látszólag indokolatlan indulatpazarlása, a túlságba vitt gyűlölés, szeretés és részvét, melyet náluk néha konstatálhatunk, szintén ilyen indulatáttétel eredményei, vagyis onnan magyarázhatók, hogy tudattalan fantáziájuk rég elfelejtett lelki élményeket aktuális esetekkel és jelenlévő személyekkel hoz kapcsolatba és e kapcsolat segítségével tudattalan képzetcsoportok affektív erejét az aktuálisan tudatos gondolatcsoportra áttevőn, annak érzelmi hangsúlyozottságát látszólag indokolatlanul túlozza. Rég ismeretes és sok gúny és kicsinylés tárgya a hisztériásoknak ez a „túlzottsága"; de csak Freud óta tudjuk, hogy a gúnyolódás több joggal érhetett volna minket, orvosokat, kik nem ismertük fel a hisztériának szimbolikus ábrázolóképességét és analfabéták módjára állottunk szemben a hisztéria ékesen szóló idiómájával, melyet majd szimulálásnak kereszteltünk el, majd pedig nagyhangú, de homályos és üres élettani jelszavakkal véltünk elintézhetni.

A hisztériás tüneteknek és jellemsajátságoknak lélektani kutatása Freud módszere segítségével meglepő világosságot derített a neurotikusok lelki életére. Így kiderült, hogy a pszichoneurotikusok hajlandósága az utánzásra és a hisztérikusok közt oly gyakori pszichikus infekció nem csupán „automatizmus", hanem tudattalan, tudatra képtelen és önnönmaguk előtt is bevallatlan igényekben és vágyakban leli magyarázatát. A beteg akkor sajátítja el más személy tüneteit, akkor teszi magáévá jellemvonásait, ha tudattalanja magát az illető személlyel az „azonos aetiologiai igény alapján azonosítja.[2]

De ugyanezen hisztériás azonosításban leltem magyarázatát a neurotikusok ismert hajlandóságának az elérzékenyülésre, mások élményeinek intenzív átérzésére, harmadik személyek örömében és bánatában való túlságos részvételükre is. A nagylelkűség és jótékonyság impulzív megnyilatkozásai is csak ilyen tudattalan érzelemhullámzásokat enyhítő reakciók, végső elemzésben tehát a fájdalomkerülés elvének engedelmeskedő, vagyis egoisztikus cselekmények.

Hogy minden felmerülő emberbaráti vagy újító mozgalom követői és a „tartózkodási propaganda” hívei között (vegetáriánusok, antialkoholisták, abolicionisták), a vallási jellegű szervezetekben és szektákban, a politikai, felekezeti, erkölcsi rend ellen (vagy mellett) szőtt Összeesküvésben csak úgy hemzsegnek a neurotikusok, szintén abban leli magyarázatát, hogy a „lelki idegességben” szenvedők tudattalanjából igen sok elfojtott, cenzúrával sújtott, önző (erőszakos és erotikus), vágy teljesülési törekvés energiája vitetik át oly térre, melyen azok önvád nélkül kitombolhatják magukat.

De az egyszerű polgári élet mindennapias eseményei körében is bőven kínálkozik alkalom arra, hogy a neurotikusok tudatukkal Összeférhetetlen törekvéseiket ártalmatlan tevékenységi térre tolhassák át. Példa erre a táplálkozási és kiválasztási folyamatok oly gyakori tudattalan azonosítása genitális működésekkel (szexuális egyesülés, szülés), amit lelki idegességben szenvedők elemzésénél oly feltűnő gyakorisággal megállapíthatunk. A test ellentétes pólusai között az asszociatív kapcsolat a korai gyermekkorban jön létre, mikor a már intenzíve megfigyelő és gondolkodó gyermek, a felnőttektől nem nyervén felvilágosítást a fajfenntartási folyamatok felől, maga kénytelen elméleteket alkötni róluk és naivul azonosítja a táplálékfelvételt a megtermékenyítés, a kiválasztást a szülés folyamatával.[3]

Ez az infantilis azonosítás magyarázza a hisztériasok oly sok tünetének halmozódását a száj és nyelőcső körül: a hisztériás étkezési iszonyt, a hisztériás hányást, a csóktól való undorodást, a hisztériás golyóérzést a torokban (glóbus), sok esetben a neurotikusok vizelet- és bélsárkiürítési zavarát is. A hisztérikus nyalánksága, értelmetlennek látszó hajlandóságuk emészthetetlen vagy nehezen emészthető, esetleg ártalmas dolgok (kréta, papiros, haj, tű, mérgek) fogyasztására; sajátságos vágyódásuk a „tiltott gyümölcs" (éretlen vagy egészségtelen tápszerek) élvezősére; ellenszenvük az otthoni koszt ellen és vágyakozásuk a mások asztalán látott ételekre; bizonyos formájú, összetételű, színű vagy halmazállapotú ételek iránti túlzott rokon- vagy ellenszenv (idioszinkrázia): elemzéseim szerint nem jelentenek egyebet, mint elfojtott erotikus (genitális és koprofil) hajlandóságok indulatáttételét, a szexuális kielégítetlenség szimbolikus megnyilatkozását. Hogy gravid[4] nők oly sok és különös dolgot „megkívánnak”, amely jelenséget a havi tisztulás idején nemterheseknél is észleltem: az élettani folyamatok hatása alatt fokozódó libidó elfojtásával, vagyis múló hisztériás állapot felvételével tudtam megmagyarázni. O. Gross és Stekel ugyanezen okát déritették ki a hisztériás kleptomániának.

Tudatában vagyok annak, hogy a felhozott példák értelmezésénél e két kifejezést: indulateltolás és indalatáttétel, összekevertem. De hisz az áttétel csak speciális esete a neurotikusok általános eltolási hajlandóságának. A lelki idegességben szenvedők, hogy egynéhány bántó s azért tudattalanná lett komplexum elől kitérhessenek, kénytelenek a legfelületesebb „aetiologiai igények” és analógiák alapján a külvilág tárgyaival szemben túlságos érdeklődést (szeretetet, irtózást, hajlandóságot, gyűlöletet) tanúsítani.

A pszichoanalitikus kúra igen kedvez az ilyen indulatáttétel létrejöttének. Az eddig elnyomott és lassanként tudatra ébredő indulatok „in statu nascendi“ mindenekelőtt az orvos személyét találják elő és megkísérlik telítetlen vegyértékeiket ezen személyiséghez kapcsolni. Ha ezt a kémiai hasonlatot folytatni akarjuk, azt mondhatjuk, hogy a pszichoanalízis, amennyiben benne az indulatáttétel játszik szerepet, tulajdonképen a katalízis egy neme. Az orvos személye úgy hat itt, mint valami katalitikus fermentum, mely a bomlásnál lehasadó indulatokat időlegesen magához rántja; már itt megjegyzem azonban, hogy a helyesen alkalmazott lélekelemzésnél ez a vegyülés többé-kevésbé laza, úgy, hogy a beteg érdeklődését a szabályszerűen végzett analízis csakhamar visszavezeti az eredeti, betemetett forrásokhoz és állandó vegyületbe hozza az addig tudattalan komplexumokkal.

Hogy mily kevés és jelentéktelen indító ok elegendő arra, hogy neurotikusoknál ilyen indulatáttétel létrejöjjön, arra jellegzetes példákkal szolgálhatok.

Egy szexualitását igen erősen elfojtó és önmaga előtt is letagadó hisztérikus nőbetegem az orvosra való indulatáttételt először egy álmában árulta el; én (mint orvos), operálom a beteg orrát, ki eközben „Cléo de Mérode” frizurát visel. Aki már elemzett álmokat, az minden további bizonyítás nélkül el fogja nekem hinni, hogy én a páciens ezen álmában és valószínűleg nappali öntudatlan gondolkodásában is, azon rhinológus helyét foglaltam el, ki egyszer szexuális ajánlatokat tett neki; az ismert félvilági nő frizurája meglehetősen átlátszó célzás erre.

Ha a kezelő orvos a beteg álmaiban szerepet kezd játszani, az elemzés egész bizonyosan kimutatja az indulatáttétel jeleit, mint azt Stekel is a szorongást hisztériáról írott munkájában szép példákkal igazolja. De ez az eset más tekintetben is tipikus. Igen sokszor felhasználják a betegek az alkalmat arra, hogy szexuális érzéseket, melyeket megelőző orvosi vizsgálatoknál éreztek és elfojtottak, tudattalan vetkőzési, kopogtatási, tapintási, operáltatási fantáziák alakjában felfrissítsenek és az akkor szerepet játszó orvost fantáziájukban, ugyancsak tudattalanul, a jelenlegi orvos személyével helyettesítsék. Hogy ily indulatáttétel létrejöhessen, ahhoz elegendő már az is, hogy az analizáló szintén orvos. De különben is az a misztikus szerep, mely a gyermek szexuális fantáziájában a minden rejtett doh got tudó, minden tiltott dolgot megnéző és megtapintó orvosnak jut, természetszerű determinánsa a hisztérikus képzelődésnek és az orvosra való indulatáttételnek. Analíziseink szerint a doktor és a szexualitás közti asszociatív kapcsolat szintén a legkoraibb gyermekkorban, többnyire akkor alakul ki, mikor a gyermekek „doktorjáték” ürügye alatt elégítik ki szexuális kíváncsiságukat.

Aki tekintetbe veszi azt a rendkívüli fontos szerepet, melyet az elfojtott „Oediptis;komplexum“ (a szülök szeretése és gyűlölése) játszik a neurózis minden egyes esetében, az nem fog csodálkozni azon, hogy az a barátságosan elnéző, úgyszólván „apai" magatartás, melyet az elemző orvos betegével szemben természetszerűleg tanúsít, tudatos rokonérzések és öntudatlan erotikus fantáziák kiinduláspontjává lehet, melyeknek eredeti, infantilis tárgyai a szülők voltak. Az orvos sem más a neurotikusra nézve, mint azon „visszatérő lelkek” egyike, akikben gyermekkorának letűnt alakjai elevenednek meg előtte.

Viszont egyetlen barátságtalanabb szó, egy megjegyzés, mellyel a beteget pontosságra vagy valamely kötelességére inti az orvos, elegendő ahhoz, hogy felidéződjék benne mind az az elfojtott, tudattalanná lett düh, gyűlölet, dac és harag, mely benne valamikor a teljhatalmú, tiszteletet parancsoló, erkölcsöt prédikáló személyiségek, a szülők, idősebb rokonok, tanárok ellen megfogamzott.

A pozitív és negatív indulatok ilyen áttételének megállapítása az analízisnél igen fontos dolog. A neurotikusok a kúra elején teljes jóhiszeműséggel szokták hangoztatni, hogy ők szeretni vagy gyűlölni képtelenek. Igen sokan a szexualitás legelemibb ismereteit is eltagadják maguk előtt. Egy 20 és egy 31 éves, normális intelligenciájú nőbetegem, míg az analízis a gyermeki reminiszcenciákat az orvosra való indulatáttétel útján fel nem ébresztette, azzal áltatta magát, hogy még mindig hitelt ad a gyermek születéséről szóló gólyamesének; természetesen tagadtak minden olyan érzelmet, melynek a szexualitáshoz valami köze van. Más betegeket a túlzott részvét, túlságba vitt esztétikai elfinomultság, minden durvaságtól való irtózás jellemez, mely mögött a tudattalanban mindennek az ellenkezője lappang. Mi sem alkalmasabb arra, hogy a betegek téves és kórokozó hitét saját érzéketlenségükben vagy angyali jóságukban megingassa, mint, ha sikerül náluk indulatáttétel alakjában mindezen jellemvonások ellenkezőjét „in flagranti" megállapítani és leálcázni. Az így leleplezett komplexumokból lehet azután az analitikus munkát a még mélyebben eltemetett lelki rétegek irányában folytatni.

Nevetségesen kicsinyes lelki hasonlóságok: az orvos hajának színe, egy-egy arcvonása, taglejtése, a mód, ahogy a tollat tartani szokta, keresztnevének azonossága vagy hangzási hasonlósága más, régebben a betegre jelentőségteljes személyekével: még ily távoli analógiák is elegendők az indulatáttétel létrejöttéhez.

Arról, hogy az indulatáttétel ily kicsinyes hasonlóságok alapján „nevetségesének látszik, eszembe jut, hogy Freud az élcek egy kategóriájánál a „parányi részlettel való érzékeltetésben” (Darstellung durch ein Kleinstes) lelte meg a jókedv kiváltó okát, vagyis azt, amire tudattalan indulatok átvihetők voltak.[5] Ugyanilyen minimális részletekkel céloz az álom is tárgyakra, személyekre és eseményekre, úgy, hogy joggal mondhatjuk, hogy a „pars pro toto“ névvel jelölt költészeti trópus használata a tudattalanban: egész közönséges.

Sokat koptatott országút ja az áttételnek már magában az a nem is, melyhez az orvos tartozik. Női betegek igen sokszor kapcsolják heteroszexuális képzelődéseiket ahhoz az egyszerű tényhez, hogy az orvos egyúttal férfi; már ez megadja a lehetőségét annak, hogy a férfiasság fogalmával asszociált elnyomott komplexumok megelevenedjenek. De a minden emberben bennrejlő homoszexuális részletösztön1 arról is gondoskodik, hogy férfiak is megkíséreljék szimpátiájukat és barátságukat, esetleg annak ellentétét az orvosra átvinni. Másrészt elegendő, hogy a páciensek az orvosban valami „nőies” vonást fedezzenek fel, ahhoz, hogy a nők homo- és a férfiak heteroszexuális érdeklődésüket, vagy az iránti ellenszenvüket öntudatlanul az orvos személyével hozzák kapcsolatba.

Több esetben sikerült bebizonyítanom, hogy az erkölcsi cenzúra alábbhagyásához az orvos rendelőszobájában a páciensek csökkent felelősségérzete is hozzájárul. Az a tudat, hogy az orvos mindenért felelős, ami nála végbemegy, előmozdítja az eleinte tudattalan, majd tudatossá is váló nappali álmodozások keletkezését, melyeknek tárgya igen gyakran az, hogy az orvos szexuális merényletet követ el a beteg ellen és azért példásan megbűnhődik: törvény elé kerül, megszégyenítő újságcikkek jelennek meg róla, a férj vagy apa párbajban megöli stb. Ilyen erkölcsös köntösben látnak az emberek elfojtott vágyai napvilágot. A felelősségérzetet csökkentő motívum gyanánt egy nőbetegnél az a gondolat derült ki, hogy „presente medico nil nocet“, amin ő egy viszony esetleges következményeinek elhárítását, az abortus criminalist, értette.