részlet

© Steigervald Krisztián, 2025

Illusztrációk © Matyus Dóra, 2025

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Helfrich Judit

Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 203 0

TARTALOM

Bevezetés

Az én dilemmám

Kinek és miről szól ez a könyv?

Akkor mi a cél?

Definíció azoknak, akik mindig átugorják a bevezetőt

1. rész: A „mi” gyerekkorunk

Élet a hatvanas, hetvenes és nyolcvanas évek Magyarországán

Miért határozza meg a gyerekkor azt, hogy milyen szülők leszünk?

A gyermekkor, ami nem rólunk szólt

Egy teljesen más nevelés transzgenerációs mintázata

A szüleink világa

A „Szégyelld magad!” generáció öröksége

A kontroll metamorfózisa, avagy így születik a helikopterszülő

Az iskolai fegyelem és a „jó gyerek” új definíciója

Nemi szerepek és iskolai elvárások a fiúk körében

A férfiak mentális egészsége

Nemi szerepek és iskolai elvárások a lányok körében

Anyának lenni a gyermekkorunkban

A hasznosság ára

Amikor a szeretet is elfárad – Szülői kiégés Nyugaton

Hogyan formálta a média a szendvicsgeneráció valóságérzékelését?

2. rész: Egy csendes generáció hangja

Megtanulunk beszélni

Analóg gyerekkorból digitális szülőség

Mit jelentett és mit jelent ma a biztonság?

A kapcsolat új nyelve

„Nem tudom, jól csinálom-e…” – A szülői inkompetencia érzése

Szülőnek lenni maga „a” kihívás

A jövő árnyékában – Amikor a szülő a holnapért szorong

„Elég jó szülő vagyok?” – Az önreflexió hullámai

Három mondat – három generációs tükör

3. rész: Túlélésből élet

A túlélés mint alapállapot

A 20. század öröksége: a túlélés kényszere

Túlélési stratégiákból életstratégiák?

Szülők lettünk, de most mi lesz?

A jövő túlélői – Mit mondanak a jövőkutatók?

A szülői híd – generációs híd

Motiváció: három generáció, három világ

A szülőség örömei

Mit gondolhatnak rólunk a gyerekeink?

És ahogy mi látjuk őket… – Gyereknek lenni 2025-ben

Gyerekkor két világ határán – amikor még volt idő várni, és amikor már nincs

A túlélés ára – Mit veszítettünk el közben?

Túlélés a mindennapokban, avagy szülői szerepek a mai családokban

4. rész: Gyakorlati tippek és trükkök, hogy könnyebb legyen szülőnek lenni a 21. században

Mert ugye „nem jobb, nem rosszabb – csak más”

A bizonytalan szülő: „Amit kaptam, és amit adni szeretnék” napló

Határok és kapcsolódás: „Stop – kérdezz – kapcsolódj” technika

A múlt árnyéka: „Gyerekkori térkép” módszer

Hogy ne legyél egyedül a szülőségben: „Szülői szövetség” gyakorlat

Hogyan lehetsz digitális szülő is: „Digitális szerződés”

Munka, kiégés és időzavar: még néhány hasznos tanács

Mutathatunk-e példát a hosszú, egészséges életre? – Sport a nevelésben

Amikor megérkezik a szülőség: érzelmi pillanatok, amelyek megerősítenek

Epilógus

Térkép a jövőhöz – Hogyan tanulhatunk meg remélni?

A 3MEG útravalója

Családomnak,

és annak a több mint ezer embernek,

akik önzetlenül, azonnal jöttek segíteni a témáikkal, élményeikkel, mélyen őszinte vallomásaikkal a könyv megírásához.

Köszönöm!

Úgy emlékszem, egészen meleg volt azon az április végi héten. Igazi tavaszba fordult az idő, és egy baráti párral megbeszéltük, hogy péntek este elmegyünk valahova vacsorázni, kicsit kikapcsolódni, beszélgetni.

Apámat kedden műtötték… volna, de értelme híján az orvos inkább azonnal visszazárta. Akkor már négy hónapja tudtuk, hogy rákos, és ami extra probléma lehetett, az mind fellépett ez idő alatt. Egyrészt egykori bunyós lévén iszonyatosan izmos volt az öreg, így a kezelőorvosa úgy vélte, hogy erősebb kemoterápiának vetheti alá a gyógyulása érdekében, mint amennyi az életkorának megfelelő. Ez viszont nem jött be: annyira kiütötte apámat a kezelés, hogy nagyon legyengült, és nem lehetett időben megoperálni. Amikor kicsit jobban lett, elkapta a koronavírust, ami ismét leteperte, és hetekig tartott a lábadozása. Mi sem mutatja jobban az erejét, mint hogy ebből is felgyógyult, még ilyen körülmények között is. Így áprilisra csúszott a műtét, addigra viszont már késő volt. Mindez kedden derült ki.

Ezek után én úgy döntöttem, hogy a hétvégét náluk, Pécsett fogom tölteni, hisz ha nem is azonnalra, de kimondták a halálos ítéletet apám felett.

Szerencsére ritkán szembesülök így a halál közelségével, ezért nem is tudom, mit kell vagy illik ilyenkor csinálni, csak valahogy csütörtök délután furcsa érzés kerített hatalmába, kellemetlenné kezdett válni az egész gondolat, hogy pénteken vacsora, szombaton meg irány Pécs – én csak ott akartam lenni apámmal. Így megváltoztattam az eredeti tervet: lemondtam a baráti összejövetelt, töröltem a pénteki programjaimat, másnap délelőtt pedig elindultam a baranyai városba, azt tervezve, hogy két napot maradok, és szombaton este jövök vissza. Apám ekkor már tudta a rossz hírt, érthetően nagyon szomorúan fogadta, kissé depresszív hajlamának „köszönhetően” csütörtökre eléggé melankolikus lett. Más nem érződött rajta a családi elmondás szerint, így viszonylag nyugodt hangulatban autóztam az eléggé néptelen M6-os autópályán.

Amikor azonban beértem a pécsi 400 ágyas klinikára, teljesen más kép fogadott. A szobában apámon kívül ott volt anyu, később pedig a testvérem is megérkezett. Ledöbbentett, hogy szegény apám nemcsak fizikálisan volt rottyon, hanem már szinte egyáltalán nem volt jelen. Félrebeszélt, hallucinált, és mindenáron haza akart menni, talán ezért is volt óvatosan kikötve az ágyához. Állítása szerint fájdalmai nem voltak, a mozgása a körülményekhez képest rendben volt. A korábbi hetekben nem tudott, aznap viszont elég sokat ivott, és evett is néhány falatot.

Éreztem, hogy komoly baj van, ezért kimentem a nővérpulthoz megkérdezni, mire lehet számítani. Az egyik nővér nagyon kedvesen elmagyarázta, hogy ez az állapot akár még hónapokig is eltarthat, egyre keményebb megterhelésekkel – próbáljunk helyet intézni egy fájdalomklinikán, vagy keressünk hospice-segítséget. Más lehetőség már nem igazán van. És még arra kért, hogy apám előtt ne sírjunk.

E gondolatokkal és az intelmek ellenére könnyes szemmel mentem vissza a kórterembe, ahol apám feküdt. A Covid miatt egyszerre csak egy látogató lehetett bent, így a többiek kint várakoztak. Videóhívással felhívtunk mindenkit a családban, hátha ez jobb kedvre deríti apámat. Mindenkivel jókedvűen beszélgetett, szinte fel sem tűnt akkor, hogy hallucinál. De nagyon megrendített az állapota, pedig sosem voltunk igazán jóban. Valahogy (valahogy… nyilván tudom, hogyan…) úgy alakult, hogy nagyon távoli lett a kapcsolatunk, nem igazán sikerült közel kerülnünk egymáshoz. És ott ez hirtelen nagyon fájt. Miután szinte mindenkivel megbeszélt mindent, letettük a telefont, és megkértem, hogy figyeljen rám. Mivel sosem volt (vagy legalábbis én nem emlékszem rá) klasszikus, igazi apa–fia kapcsolat köztünk, és ilyen programunk sem, kitaláltam, hogy másnap behozok egy doboz sört, és ha csak egy korttyal is, de csapjunk egy közös sörözést. Ahogy egy apa sörözik a fiával, megosztva mindazt a tudást és tapasztalatot, amit szerzett az élete során. Ahogy a filmekben van, mert hogy a valóságban hogy van, azt én nem tudom.

Kértem, hogy bármi történik, várjon meg, mert másnap délelőtt mindenképp bejövök egy fontos dolog miatt. Megígérte. Elköszöntünk, hidegen, ahogy szoktunk mindig is, talán kezet fogtunk, erre sem emlékszem pontosan. Elindultam, de szinte rögtön hívott a feleségem, hogy a gyerekek is szeretnének még beszélni a papával.

Visszamentem, és ettől a ponttól kezdve minden bevésődött. Beléptem a kórterembe, apám kezei a magasban, felfelé kinyújtva. Mintha beszélt volna valakihez. Kérdeztem: „Mit csinálsz, apa?” – „Csak a villanyt akarom lekapcsolni, annyira erős a fény” – válaszolta. Akkor nem értettem még. Mondtam neki, hogy gyorsan videóhívással beszéljen kicsit az unokákkal. Nagyon örült neki. Cukik voltak, kedves beszélgetés volt, bár a gyerekek nem tudták, én miért sírom végig az egészet. Újból hideg búcsúzás, és a megerősített kérés, hogy másnap várjon rám, mert jövök.

Nagyjából tíz perc múlva, már otthon ért minket a hívás, hogy nem tudott megvárni. Röviddel azután halhatott meg, hogy kijöttem a szobából. A napok óta bennem dolgozó gondolat, hogy valamiképpen változtatnom kell a családunkban az apai jelenléten, a saját apai szerepemen, kapott a Teremtőtől egy csodálatos keretet.

Annak ellenére, hogy az életben valamiképp nem úgy alakult a viszonyunk apámmal, ahogy talán szerettem volna, mégis én voltam az utolsó ember, akivel találkozott. Az utolsó, akivel beszélt, akire ránézett.

A telefonban engedélyt kértem a nővértől, hogy visszamehessek a kórházba. A nővéremmel mentünk, anyám nem tudott jönni.

Odaléptem a letakart apám mellé, felhajtottam a lepedőt, megfogtam a kezét, és letérdeltem mellé. Annak a ridegségnek, távolságtartásnak, ami bennünk volt, amíg élt, nyoma sem volt most. Nem volt többé. Fogtam apám még meleg kezét, elmormoltam pár dolgot, amit akartam, és megsimogattam a fejét. Biztonságos utat kívántam neki.

Én, a fia voltam az, aki elbúcsúztattam ettől a világtól, és ő, az apám volt az, aki megadott egy olyan természetfeletti „élményt”, amit ember csak egyszer tud megadni. A lökést, hogy én már más apa lehessek. Hogy az én gyerekeim ezt a terhet ne úgy hordozzák, ahogyan a férfiak a családban eddig tették. Hogy tudjak kapcsolódni hozzájuk, hogy legyen erőm és figyelmem arra, hogy nekik én legyek a Nap, a hős, az erő.

És akkor összeállt, hogy ez az ember, aki itt fekszik előttem, a világ legnehezebb feladatát vállalta fel: hogy nem lesz igazi apja a fiának. Hogy az unokái már mást kapjanak. Nem csupán nekem, hanem a gyerekeimnek is csodálatos ajándékot adott, amit csak ott és akkor tudtam értelmezni. Eltűnt minden abban a rideg kórházi szobában. Nem volt már harag, sem fájdalom mindazért, ami az elmúlt negyvenöt évben történt. Nem volt számonkérés, és nem volt hiány. Mindössze egyvalami jelent meg.

A szeretet.

BEVEZETÉS

Az én dilemmám

„A gyerekek nemcsak a jövőnk, hanem a múltunk tükrei is. Ahogyan neveljük őket, az elárulja, milyen gyerekkorunk volt.”

– Jonathan Haidt amerikai szociálpszichológus nyomán

Sokat töprengtem, hogy valaha meséljek-e arról, ami abban a pécsi kórházban történt. Még csak három éve volt, nem is biztos, hogy teljesen leülepedett. Családi, sőt a legmélyebb személyes ügy, és én úgy tanultam, hogy az ilyesmiről nem beszélünk kifelé. Igazából „befelé” sem. Ha lehet, hallgassunk mindenről, ami problémás, és nem illeszkedik bele abba a bizonyos képbe, amit sugározni kell magunkról egész életünkben.

Aztán lehet még az is, hogy annyira kitárulkozó az erről való beszéd, hogy sok olvasót zavarni fog. Nem fogják érteni, mit keres ez itt. Mi több, néhányan biztos úgy fogják gondolni, hogy hatásvadász. Nem ezért vették meg a könyvet.

Visszhangoztak a belső tiltások a fejemben, hogy miért ne írjak a saját legmélyebb érzéseimről. Nem érdekel senkit, nem tartozik senkire, nem fognak érte kedvelni, nem ez számít… Folytassam?

Van bármelyik, amelyik akár a te kifogásod is lehetne?

Na, az efféle ürügyek szinte mind lehetnek egy generáció jellemzői. Az erőforrásai is persze, és egyben a korlátai is. Amelyek hol támogatnak, hol elvesznek. De ha nem ismerjük őket, ha nem nézünk szembe velük, akkor nem is tudjuk őket irányítani. Így került ez a téma ennek a könyvnek a fókuszába. A Szülői generációk harca rólunk, a mai szülőkről, a mostani kb. harminchét–hatvanöt éves korosztályról,1 azaz a „szendvicsgenerációról” szól.

A 20. század vége – ekkor voltak gyerekek a szendvicsgeneráció tagjai.

Ez az időszak valóban egyedülálló volt a magyar történelemben, s gyerekként átélni még inkább különleges volt – a rendszerváltás előtti időszak, a szocialista társadalmi berendezkedés, a kollektív nevelési elvek és a „hasznosság” kultúrája mind mély nyomot hagytak bennünk. Ennek a generációnak hasznosnak kellett lennie, mert akkor volt szerethető. Mindezt fegyelmezetten és csendben – hiszen akkor volt hasznos. És akkor volt szerethető. A szabad játékot sok felnőtt haszontalannak tartotta, így sokunk gyerekkori életében nem is volt jelen az önfeledt, értelmetlen játék. Ha mégis játszottál, és netalán koszos lettél, vagy elszakadt közben a nadrágod, büntetést kaphattál. Ha hibáztál, azért is büntetés járt. Tehát a hiba: baj.

Az érzelmekről nem vagy alig beszéltek velük, mert az sem tűnt sokszor hasznosnak. A vágyak, az álmok nem csupán haszontalanoknak, hanem veszélyeseknek is tűntek, ezért rengeteg kortársunk élte át azt, hogy ami szeretett volna lenni gyerekkorában (csillagász, állatorvos, vadakat terelő juhász…), az a szülei szerint haszontalan volt, és emiatt felnőttként hasznos foglalkozású (közgazdász, tanár, jogász…) lett. Hasznosan, de talán kevésbé önazonosan, kevésbé boldogan…

Kik is alkotják ezt a szendvicsgenerációt? A kifejezés nem a hivatalos, inkább az informális elnevezése azoknak, akik most mintegy beszorítva érzik magukat az egyszerre alulról (saját gyermekeik, de akár beosztottjaik, kollégáik) és felülről (a szüleik, vagy akár a vezetőik, főnökeik) érkező elvárások közé. Idesorolhatjuk a teljes X (1965–1979), a fiatalabb baby boomer (kb. 1960–1964) és az idősebb Y generáció (kb. 1980–1987) tagjait is.

Ők azok, akiknek egyre többet kell törődniük az akár már kifejezetten idős szüleikkel, és ezzel párhuzamosan még sokat kell foglalkozniuk az akár kifejezetten kicsi gyerekeikkel. Mindezt úgy, hogy rengeteg sok időt és energiát próbálnak belefektetni mindkettőbe, így saját magukra (vagy akár a párjukra, a házasságukra…) nemegyszer kritikusan kevés idejük marad. Kvalitatív kutatásainkból tudjuk, hogy ez nagyon komoly nyomás, sőt teher, így elsőként mindenképpen érdemes néha kimondani magunknak:

Amit mi csinálunk, az embertelenül sok és nehéz.

Nem kell büszkén megveregetned a vállad ezért, mert azt úgysem tudod. A dicséretet többségünk egyáltalán nem tudja kezelni (hisz nem kaptunk sokat a gyerekkorunkban, lásd az idézetet a következő alfejezet elején…), sőt önmagában az is bosszantó lehet, hogy egyáltalán azt merem írni: te nem bírod el ezeket a terheket. Ennek a szendvicsgenerációnak az egyik fő jellemzője a maximalizmus és a hősközpontúság is („Nekem kell mindent egyedül megoldanom, és meg is oldom!”), így az érintettek gyakran elhiszik, hogy mindent el tudnak viselni, hiszen erre vannak szocializálva. De ez nem így van, és a gyerekeiket már nem is akarják ennek kitenni: nekik próbálnak egy jobb életet kreálni – az más kérdés, hogy még a régi mintával.

Valami megoldást mégis kellene találni. Erről az útkeresésről szól ez a könyv is.

Van az utóbbi időben egy kedvenc idézetem egy nagyon jó filmsorozatból, amire külön ki is fogok térni a későbbiekben. Ez a Kamaszok, amelyben azt mondja az apa a fiáról: „Ott ült a szobájában a gép előtt, és azt hittük, így biztonságban van, nem történhet vele semmi baj. Hiszen itthon van, velünk, látszólag védve a külvilágtól.”2

Volt idő, amikor a szülői biztonság fogalma egyet jelentett azzal, hogy a gyerek otthon van. A négy fal között, a saját szobájában, a maga dolgait csinálva. Mi, ennek a szendvicsgenerációnak a tagjai így nőttünk fel: kulcs a nyakban, szabadon az utcán, de este, sötétedés után otthon, a vacsoránál, a tévé előtt vagy a szobánkban. Most pedig mi vagyunk azok, akik azt hisszük, hogy a gyerekeink biztonságban vannak, mert nem mennek sehova – csak a telefonjukat nézik.

Kinek és miről szól ez a könyv?

„Ha visszagondolok gyermekkoromra, nem tudom megmondani, »jó« volt-e, vagy »rossz«. Csak azt tudom, hogy soha, semmilyen áron nem volnék hajlandó visszatérni oda.”

– Márai Sándor

Márai Sándorral ellentétben én visszatérnék. Nem pusztán azért, mert hajt a kutatói kíváncsiságom, és már nagyon másképp nézném a történéseket, hanem mert önmagam érdekében egy csomó mindent megtennék. Olyanokat, amiknek a hasznát nemcsak én, hanem a családom, az ismerőseim, nagyon sokan tudnák értékelni. Mert annyi minden történt abban a néhány évben, ami rólam szólt!

Ez a könyv rólunk szól: a mostani szülőkről. Rólunk, akik a 20. század vége felé voltunk gyerekek, és most szülőként próbáljuk megérteni, hogyan lett a gyerekkorunkból az a szülői mintázat, amit ma követünk – vagy épp próbálunk elkerülni. Arról szól, hogyan hatott ránk a rendszerváltás, a kulcsosgyerek-lét, a televízió, a hiánygazdaság, a szabadidő, a magány, a túlélés.

És arról is, hogyan próbálunk most, felnőttként, szülőként biztonságot adni – miközben sokszor magunk sem tudjuk, mit is jelent az.

Én is egy vagyok közületek, aki nem tudja a megoldást, nincs a birtokomban a Szent Grál, viszont kétségtelenül ugyanazokkal a problémákkal küzdök, ugyanazok a bizonytalanságok jellemeznek. Azaz a könyv a közös gondolkodásunk, közös építkezésünk eszköze lehet.

Vagy szólhat a szüleidről is, ha épp egy fiatal kezében landolt… Ha elolvasod, megértheted, milyen volt az őseidnek felnőniük a 20. században, és amennyiben van benned szándék arra, hogy változtass a családi dinamikán, ahhoz is jó kiindulópont lehet a kötet.

Valamint szólhat a mostani hatvanöt–nyolcvanöt éves korosztálynak is, hiszen így talán könnyebben megérthetik, mi is zajlik a gyerekeikben. Ha kellően reflektíven, önazonosan képesek olvasni a saját szülőségük időszakáról, s nem támadásként, hanem egy másik valóságként érzékelik azt, akkor már talán tudunk is róla beszélgetni. Lehet változtatni rajta, akár még most is. Értelmet nyerhet így, hogy az elmúlt ötven évben olyan változások történtek, amelyek alapjaiban változtatták meg a külső és a belső világunkat egyaránt. Nem lett jobb, sem rosszabb, csak más.

Ha olvastad a Generációk harca a figyelemért3 könyvemet (vagy legalább a legelejét), akkor nem lesz újdonság, hogy a mai figyelmi kapacitásnak megfelelően rövid, könnyen emészthető fejezeteket fogok írni. A könyv stílusát, ahogy eddig is, az „infotainment”, a szórakoztatás és az információ keveréke adja.

Az írásakor több vizsgálat eredményét is felhasználtam, de leginkább arra a 2025. júniusi kutatásra támaszkodtam, amelyben összesen mintegy ezer szülő vett részt – élőben, online, szóban és írásban. Ez kvalitatív kutatásnak indult, azonban a válaszok mennyisége miatt végül inkább kvantitatív minta lett, kvalitatív tartalommal. A könyvben külön forrás megadása nélkül közölt kurzív betűs idézeteket – amelyeket a mondanivalóm alátámasztására használok – döntően az e kutatásban kapott válaszok közül szemezgettem.

És végül: nem, egyáltalán nem gondolom azt, hogy minden a generációkról szól.

Nem gondolom, hogy amit leírok, az mindenkire igaz, aki 1960–1987 között született.

Dehogyis! A generációs megközelítés csupán egy bizonyos aspektusa a világunknak, egy kiegészítő nézőpont, egy másik szem, amellyel szintén rápillanthatsz önmagadra. Így hát sosem az egyénről szól, hanem egy társadalmi szegmensről, erősen általánosítva. Mialatt ezt a könyvet olvasod, képzeletben ülj be velem egy helikopterbe, repüljünk fel jó magasra, és odafentről tekintsünk le a társadalomra! És amit onnan látunk, az is egy igazság. Másféle, mint ami lent történik például két ember között, hiszen az fentről nem is feltétlenül látszik. Tisztán és érthetően biztos, hogy nem. Így azokról én nem is tudok: ennek megfelelően nem írhatok konkrétan rólad, a gyermekedről vagy a szüleidről.

Önmagunkról tudok írni, olyasmit, ami odafentről is látszik. Ugyanis teljesen más keretek, folyamatok, történések vehetők ki a magasból, mint lentről. Attól, hogy nem ebben a helikopterben töltjük a mindennapjainkat, attól, hogy számtalan egyéb dolog is befolyásolja kicsiben, lent a földön az életünket, attól, hogy sokkal összetettebb egy ember léte, mint ami odafent érződik, még lehet igazság abban is, ami onnan látszódik… Akkor is, ha az nem a teljes igazság, és nem is volna szabad mindig mindenre csak azt ráhúzni.

Akkor mi a cél?

„Hát persze hogy mindez a fejedben történik, Harry, de attól még miért ne volna valóságos?”

– A Harry Potter és a Halál ereklyéi II. című filmből4

Hogy azzal kezdjem: mi nem a célom vele: ezt a könyvet nem nevelési rendszerkritikának szánom. Nem akarom benne úgy beállítani a harminc, negyven, ötven évvel ezelőtti időszakot, mint mindennek az okozóját. Akkor így volt, a szülők és a pedagógusok pontosan azt csinálták, amit tenniük kellett, amit a társadalom abban az időben elvárt tőlük. Ráadásul úgy, hogy a többség a lehető legjobbat akarta ezzel, az aktuális tudásnak megfelelően. Fogadni mernék, hogy lesznek, akiknek bizonyos mondatok, fejezetek nagyon be fognak találni. Olyankor, kérlek, mindig jusson eszedbe, hogy nem konkrétan rólad írok, nem a te történeted jelenik meg a lapokon, hanem kutatási adatok alapján számtalan kortársad tapasztalata, megélése! (Lásd az előző fejezet utolsó két bekezdését!)

Nézzük, mi is keltette életre ennek a könyvnek a gondolatát!

A 2025 júniusában végzett, említett kutatásban szülőket interjúvoltunk meg a kollégáimmal a saját szülői szerepeikről éppúgy, mint arról, hogy ők miként élték meg a gyermekkorukat. Ebből készítettem ide az alábbi táblázatot, amely a „Mit kaptunk, és mit adunk tovább?” témát foglalja össze a kutatásban adott válaszok alapján, kategorizálva. A táblázat a „Véleményed szerint mik azok a fő nevelési elvek, amelyeket követsz? Van ilyen egyáltalán?” és a „Véleményed szerint mik azok a nevelési elvek, amiket a szüleid is alkalmaztak, amikor gyerek voltál?” kérdésekre adott reakciók keresztelemzése alapján, ezek összevetéséből született. Azokat a témákat emeltem ki, amelyek mindkét válaszcsoportban gyakran előfordultak, és jól kidomborítják a generációs változást:

TÉMA

AMIT KAPTUNK (GYEREKKÉNT)

AMIT ADUNK (SZÜLŐKÉNT)

Tekintélyelvűség

„Mert én azt mondtam!”, szigor, félelem, fizikális fenyítés, érzelmi elérhetetlenség

Demokratikusabb, partneri viszony, a tisztelet kölcsönössége, kevesebb kontroll

Tanulás és teljesítmény

Teljesítménykényszer, „csak tanulnod kell”, kitűnőség elvárása

Elfogadás, hogy nem kell kitűnőnek lenni, a tanulás nem minden

Szeretet és érzelmi biztonság

Kimondatlan szeretet, ölelés hiánya, ridegség

Tudatos érzelemkifejezés, ölelés, dicséret, jelenlét

Szabályok és határok

Merev, gyakran túl szűk keretek, tiltások, tabuk

Rugalmasabb szabályok, magyarázat, közös megbeszélés

Következetesség

Szigorú, néha túlzó következetesség

Tudatos, ám rugalmas következetesség, kiszámíthatóság

Őszinteség és kommunikáció

Tabuk, elhallgatás, „erről nem beszélünk”

Nyílt kommunikáció, kérdésekre válasz, érzelmek megbeszélése

Munka és szorgalom

Korai felelősség, házimunka, „mindenért meg kell dolgozni”

Feladatok, de életkornak megfelelően, nem túlterhelve

Példamutatás

Gyakran kimondatlan, azonban erős minta (pl. szorgalom, becsület)

Tudatos példamutatás, reflektálás a saját hibákra is

Tisztelet

Egyirányú tisztelet (gyerek – felnőtt), félelemalapú

Kölcsönös tisztelet, bizalomra épülő kapcsolat

Jutalmazás és büntetés

A büntetés dominanciája, szeretetmegvonás, megszégyenítés

Pozitív megerősítés, következmények, de nem megalázás

A korábbi kutatásaim alapján nem állítanám, hogy a fenti válaszok nincsenek kicsit eltúlozva mind a két oldalon. Azt meg végképp nem hiszem, hogy ennyire rózsás lenne a jelenlegi kép: ezek inkább a vágyaink, az elvárásaink önmagunkkal szemben, hogy így kellene. Szándékok, hogy ezt kéne csinálni. De a lényeg, hogy ha ma még nem is jelenik meg teljes egészében minden a cselekvés szintjén, a tudatosság szintjén már igenis ott van a lényeg.

És a legnagyobb különbség, ami a régi időkhöz képest megfigyelhető: a tudatosság.

A válaszokból egyértelműen kiviláglik, hogy a mi generációnk szülőként sokkal átgondoltabban próbál nevelni. Nem tökéletesen, de reflektáltan. A legtöbben nemcsak új elveket keresnek, hanem a saját gyerekkoruk fájdalmas tapasztalataiból is okulnak. Ez a generáció már nem csupán ösztönösen nevel, hanem önismereti munkával, olvasással, párbeszéddel próbál más típusú szülővé válni. Az alábbiakban a legfőbb, a szülők által már érzékelt és kimondott különbségeket fogom kiemelni. A kérdés az volt: „Véleményed szerint miben (mikben) különbözik a te nevelési »módszered« a szüleid nevelési »módszereitől«?” Az idézeteket ugyancsak a 2025. júniusi kutatás konkrét válaszaiból válogattam.

Tudatosság és önreflexió

Sokan említik, hogy már a gyermekvállalás előtt is olvastak szakirodalmat, pszichológiai könyveket, és tudatosan próbálták levetkőzni a hozott mintákat:

„Például abban, hogy nekem vannak módszereim, nekik meg nem voltak. Én a pozitív fegyelmezés híve vagyok.”

„Több pszichológiai témájú könyvet elolvastunk (köztük a te könyveidet is), sokat beszélgettünk az olvasottakról a párommal.”

Az érzelmi biztonság és a szeretet kimutatása

A szeretet nem pusztán jelen van, hanem kimondva, megélve, ölelésekben, beszélgetésekben is megnyilvánul:

„A szemébe nézek. A szívéhez beszélek. Mindig magyarázok.”

„A gyerekeim érzik, hogy fontosak nekem úgy, ahogy vannak. Nem kell kitűnőnek lenniük ahhoz, hogy szerethetőek legyenek.”

Kommunikáció és nyitottság

A szülők törekednek arra, hogy a gyerekek merjenek kérdezni, elmondani, amit éreznek:

„Nálunk nincs sarokban állás egy egyes miatt. Azt mondom: javítsd ki.”

„Nálunk nincs tabukérdés, bármiről lehet beszélni.”

Egyenrangúság és tisztelet

A gyerekek nem alárendelt szereplők, hanem érző, gondolkodó lények, akiknek a véleménye számít:

„A fiunkra ugyanolyan érző és értő emberként tekintek, mint magamra.”

„A gyermek egyenlő velünk. Részt vesz a napi szintű életben. Nincs megfélemlítés.”

A fizikális fenyítés elutasítása

A válaszokban szinte egyöntetű, hogy a testi fenyítés, a kiabálás, a szeretetmegvonás nem része a mai nevelésnek. Emlékezz vissza: írtam, hogy sok esetben a fenti kérdésekre adott válaszok inkább vágyként megjelenő gondolatok, semmint a valóság. Ha esetleg kiabáltál valaha a gyerekeddel, ne gondold, hogy te voltál az egyetlen ilyen nyomorult a sok kiváló szülő között az elmúlt tíz évben! A lényeg az, hogy gondolati szinten egyre közelebb és közelebb kerüljünk minél többen az ilyen attitűd elutasításának az állapotához.

„Én soha nem ütnék meg gyereket. Nálunk az otthon nem a félelem helye, hanem a biztonságé.”

„Nem hagyom őket órákig őrlődni, sírdogálni. Fontosabb, hogy a kapcsolatunk ne sérüljön.”

Digitális világ – új kihívások

A mai szülőknek új terepen kell helytállniuk, amit a saját szüleik még nem ismertek:

„Most már ott a telefon, a gyerek bármikor elérhető – engem nem tudtak elérni, amíg nem lett mobilom.”

„Most az internet nevel, nagyon ott kell lenni az internethasználat kezdeti szakaszában.”

Ez a könyv tehát nem egy kritika. Tényeket szed össze, valójában azok egy szűk szegmensére koncentrálva. De nem azért, hogy bárkit is bántson. Ha te beleragadtál például abba, hogy a szüleid miért nem úgy szerettek, ahogy most, mondjuk, negyvenévesen, felnőtt fejjel, szülőként elvárnád, akkor nem érted még a generációs különbségeket.5 Ők akkor, a 20. század derekán közel sem abban a társadalmi környezetben éltek, mint a mai. Nem azért neveltek úgy, mert rosszat akartak neked – hanem mert akkor ez volt a minta, az az eszköz, amit a lehető legjobbnak gondoltak. Napjainkban, negyven év elteltével viszont úgy látjuk, hogy van egy másik út is – amire lehet, hogy újabb negyven év múlva ugyanígy kétkedve fognak visszatekinteni a mi gyerekeink felnőttként, szülőként.

Az, hogy mi itt tartunk, az, hogy lehet erről beszélni, a szüleinknek, nagyszüleinknek köszönhető. Az ő áldozatuk, az ő mintájuk kellett ahhoz, hogy a gyerekeink, unokáink már egy másik érzelmi világot ismerjenek meg. Ha nem a düh és a felháborodás érzése teper le azonnal, hanem el tudod fogadni, képes vagy megérteni, hogy ilyen is van, akkor a könyvem eléri a célját.

Ez a 3MEG modellje, amelyet a tréneri csapatommal tanítunk a SteiGennél:

MEGISMERNI

MEGÉRTENI

MEGBÉKÉLNI

Én azt gondolom és azt képviselem, hogy ha ez a három megvan, akkor tud utánuk jönni a negyedik MEG: mégpedig a MEGOLDANI. De ennek az előfeltétele az első három kipipálása.

Legyen ez a mostani kötet a megismerés, a megértés és a megbékélés könyve. Mert abban van elengedés, feloldás és szeretet. És olyankor tud megjelenni a cselekvés, azaz a megoldás.

És álljon itt a bevezetés részeként még egy hasznos információ. A könyvben egyes fejezetek végén megtalálod a 2025. júniusi kutatásból kiemelt, az ott tárgyalt témában releváns kérdéseket, amelyek köré az adott fejezet gondolatmenetét kerekítettem. Ha van kedved, gondold végig, te milyen választ adnál rájuk, sőt amennyiben nem ellenkezik az elveiddel, hogy beleírj egy könyvbe, ezen az oldalon akár jegyzetelhetsz is. Így a meglátásaidat össze tudod vetni másokéival, és értékes megállapításokra juthatsz önmagadat illetően.

A TE UTAD

Az e fejezethez tartozó kérdések a következők voltak:

„Véleményed szerint mik azok a fő nevelési elvek, amelyeket követsz? Van ilyen egyáltalán?”

„Véleményed szerint mik azok a nevelési elvek, amiket a szüleid is alkalmaztak, amikor gyerek voltál?”

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat Brush – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License