részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

José Saramago: Ensaio sobre a Lucidez

Caminho, Lisboa, 2004

Copyright © 2004, José Saramago

All rights reserved

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Pál Ferenc, 2004, 2024

Borítóterv © Buda Klaudia

Minden jog fenntartva

Pilarnak, minden egyes napomért

A mindig élő Manuel Vázquez Montalbánnak

Vonyítsunk, szólt a kutya.

A hangok könyve

Pocsék egy idő a szavazáshoz, morgott a tizennégyes számú szavazókör szavazatszámláló bizottságának elnöke, miután indulatosan összecsukta lucskosra ázott esernyőjét, és levetette ballonkabátját, amely mintha rajta sem lett volna, miközben egy szuszra végignyargalt vagy negyven métert onnan, ahol a kocsiját hagyta, addig a kapuig, amelyen kalimpáló szívvel épp az imént fordult be. Remélem, nem én vagyok az utolsó, szólt oda a titkárnak, aki egy kissé visszahúzódva várt rá, védelmet keresve a szélben csapkodó esőtől, amely pocsolyákba gyűlt a földön. A helyettese még hiányzik, de még időben vagyunk, nyugtatgatta a titkár, Ebben az esőben valóságos bravúr lesz, ha mindenki megérkezik, mondta az elnök, miközben bementek a szavazóhelyiségbe. Először a bizottság tagjait üdvözölte, akik a szavazás lefolyását ellenőrzik, majd a pártok képviselőit és a helyetteseiket. Ügyelt arra, hogy mindenkihez ugyanazokkal a szavakkal szóljon, és ne tükröződjön sem az arcán, sem a hangjában bármi, ami elárulná politikai és ideológiai rokonszenvét. Még egy átlagos szavazókör elnökének is minden körülmények között a legteljesebb függetlenség szellemében kell cselekednie, más szóval, ügyelnie kell a látszatra.

Nemcsak a párától volt nehéz a levegő, amely már attól is eléggé megsűrűsödött, hogy az udvarra néző helyiségből csak két keskeny ablak nyílt a szűk, komor belső udvarra, amelybe soha nem sütött be a nap, hanem attól a feszültségtől is, amelyet, a hagyományos kifejezést alkalmazva, szinte vágni lehetett. Szerencsésebb lett volna elhalasztani a választásokat, mondta a közép pártjának, a k. p.-nek a képviselője, tegnap óta megállás nélkül zuhog, földcsuszamlások és áradások vannak mindenfelé, a távol maradók száma minden eddigi rekordot megdönt. A jobboldal pártjának, a j. p.-nek a képviselője egyetértően bólogatott, de úgy ítélte meg, jobb, ha csak óvatos kommentár formájában vesz részt a beszélgetésben, Magától értetődően nem akarom tagadni ennek a kockázatát, de azt gondolom, hogy állampolgáraink már annyiszor tanúsított magasztos hazafias szellemisége rászolgál a bizalmunkra, mert tudatában vannak, igen, tökéletesen tudatában vannak, hogy milyen átütő jelentőséggel bírnak a főváros jövőjére nézve ezek a helyhatósági választások. Miután elhangzottak ezek a szavak, a k. p. és a j. p. képviselője kétkedő, ironikus arckifejezéssel odafordult a baloldal pártjának, a b. p.-nek a képviselője felé, kíváncsiak voltak arra, vajon ő milyen véleménnyel áll elő. Ebben a pillanatban, esővízzel mindent összefröcskölve, berontott a terembe az elnök helyettese, akit szívélyesen, sőt melegen fogadtak, ahogy ezt várni is lehetett, mert a bizottság immár teljes számban jelen volt. Nem tudtuk viszont meg a b. p. képviselőjének a véleményét, bár bizonyos jól ismert előzmények alapján feltételezhetjük, hogy bizonyosan a szokásos derűs történelmi optimizmusnak megfelelően nyilatkozott volna, mondjuk, egy ilyesfajta mondattal, Pártunk szavazói nem olyan emberek, akik megijednek ilyen csekélységektől, nem maradnak otthon, mert néhány nyamvadt csepp eső hullik az égből. Valójában nem néhány csepp volt, hanem vödörszám, dézsaszám, nílusként, iguaçuként, jangceként lezúduló víz, de a hit, amely áldassék mindörökre, nemcsak hegyeket képes elmozdítani azoknak az útjából, akik részesülnek az erejéből, hanem az áradó vízzel is képes szembeszállni, és szárazon kerül ki belőle.

Összeállt a bizottság, mindenki leült az őt megillető helyre, az elnök aláírta a választási felhívást, és utasította a titkárt, hogy függessze ki, a törvény rendelkezéseinek megfelelően, az épület kapuja mellé, de az, természetes józan eszére hallgatva, megjegyezte, hogy a papír egy percig sem maradna meg a falon, egy-két pillanat alatt elmázolódna rajta a festék, a következő pillanatban pedig már magával is ragadná a szél. Akkor helyezze el a kapun belül, ahol nem éri el az eső, a törvény nem rendelkezik az ilyen különleges esetekkel kapcsolatosan, csak az a fontos, hogy jól láthatóan ki legyen függesztve. Megkérdezte a bizottságot, hogy mindenki egyetért-e, amire egyöntetű igen volt a válasz, csak a j. p. képviselője kérte, hogy a döntést foglalják jegyzőkönyvbe, a későbbi félreértések elkerülése végett. Amikor a titkár visszatért lucskos küldetéséből, az elnök megkérdezte tőle, hogy áll az idő, mire a vállát megvonva azt felelte, Egyformán, ahogy neki jólesik, Vannak kint szavazók, Egyetlenegy sem. Az elnök fölállt, felkérte a bizottság tagjait és a pártok képviselőit, hogy jöjjenek és nézzék meg a szavazófülkét, amelyben semmi olyan dolgot nem találtak, ami megzavarhatta volna a nap folyamán ott lezajló politikai választások tisztaságát. Eleget téve ennek a formaságnak, mindannyian visszatértek a helyükre, és megvizsgálták a választási íveket, amelyekben ugyancsak nem találtak se szabálytalanságot, se hiányosságot, se gyanús bejegyzést. Elkövetkezett az a felelősségteljes pillanat, amikor az elnök levette a szavazatgyűjtő urna fedelét, és az urnát felmutatta a választóknak, hogy meggyőződhessenek arról, teljesen üres, mindezt azért, hogy másnap, ha úgy hozza a sors, tanúsíthassák, semmiféle bűnös szándék nem csempészett bele az éj leple alatt olyan hamis szavazatokat, amelyek megmásíthatnák az állampolgárok szabad és önálló politikai akaratát, s ne történhessen meg még egyszer az a csalás, amely az érzékletes hétcédulás választások néven vonult be a történelembe, s amelyet, jó, ha nem felejtjük el, ugyanúgy el lehet követni a voksolás előtt, ahogy alatta és utána is, mindez az alkalomtól, az elkövetőknek és cinkosaiknak a hatékonyságától függ. Az urna üres volt, tiszta, érintetlen, ámde a helyiségben még mutatóba sem akadt választó, egyetlenegy sem, akinek megmutathatták volna. Meglehet, hogy valahol arrafelé bolyongott már valaki, elveszetten, harcolva a lezúduló vízzel, elszenvedve a szél korbácsütéseit, a szívéhez szorítva azt a hivatalos értesítést, amely bizonyítja, hogy választási joggal rendelkező állampolgár, de az ég dolgainak állását elnézve, hosszú időbe telik, amíg ideér, ha ugyan nem fordul vissza, s megy haza, odahagyva a város sorsát azoknak, akiket fekete autó visz hátsó ülésén a kapuig s vesz fel azután a kapunál, amint állampolgári kötelességüket teljesítették.

Miután befejeződött a különböző választási anyagok ellenőrzése, az ország törvényei szerint nyomban szavaznia kell az elnöknek, a bizottsági tagoknak, a különböző pártok képviselőinek, illetve helyetteseiknek, természetesen csak ha szerepel a nevük annak a körzetnek a választói névjegyzékében, amelynek választási bizottságában tagok, amint ez magától értetődik. Még ha nem tulajdonítunk is túlságosan nagy fontosságot az időnek, négy perc elegendő volt arra, hogy az urnába belekerüljön az első tizenegy szavazat. Azután elkezdődött a várakozás, mivel más lehetőség nem maradt. Alig telt el fél óra, amikor a már nyugtalan elnök fölvetette az egyik ülnöknek, hogy nézzen már ki, nem jött-e valaki, meglehet, érkezett néhány szavazó, de útjukat állta a kapu, amelyet a szél becsapott, ezért azután méltatlankodva szétszéledtek, mondván, hogy elnapolták a választásokat, de legalább értesítették volna erről a lakosságot a rádió és a televízió útján, legalább ennyi hasznukat lehetne látni. A titkár megszólalt, Mindenki tudja, ha egy ajtót becsap a szél, annak olyan hangja van, hogy a holtak is felébrednek tőle, mi viszont nem hallottunk semmit. Az ülnök tétovázott, menjek, ne menjek, de az elnök csak mondta a magáét, Menjen, legyen szíves, de vigyázzon, meg ne ázzon. A kapu nyitva volt, szilárdan állt a keretében. Az ülnök kidugta a fejét, egy pillanatnyi idő alatt körbetekintett, jobbra is meg balra is, és nyomban visszahúzódott, de úgy elázott, mintha zuhany alá állt volna. Szeretett volna úgy eljárni, ahogy egy jó ülnökhöz illik, kedvére tenni az elnökének, és mivel ez volt az első alkalom, hogy behívták, szerette volna, ha úgy értékelik, gyorsan és hatékonyan végzi a dolgát, egy idő múlva, ha tapasztalatokat szerez, talán ő is egy ilyen szavazatszámláló bizottság elnöke lesz, ennél magasabban szárnyaló vágyak is felröppentek már a gondviselés egére, úgyhogy nincs min csodálkoznunk. Amikor visszatért a helyiségbe, az elnök sajnálkozva, de kedélyesen felkiáltott, Jóember, nem kellett volna így eláztatnia magát, Nem számít, elnök úr, válaszolt az ülnök, miközben zakója ujjával szárogatta az állát, Látott valakit, Amíg a szemem ellátott, senkit, az utca olyan, mint egy vízzel borított sivatag. Az elnök felállt, tett néhány bizonytalan lépést az asztal előtt, ellépdelt a szavazófülkéig, belepillantott, majd visszatért. A k. p. küldöttje megszólalt, és mindenkit emlékeztetett arra, hogy õ megjósolta, az emberek tömegesen maradnak távol a szavazástól, a j. p. küldöttje megint csak békésebb húrokat pengetett, a szavazóknak az egész nap a rendelkezésükre áll, biztos arra várnak, hogy megenyhüljön az idő. A b. p. küldöttje úgy érezte, jobb, ha hallgat, arra gondolt, nevetségesen hangzana, ha fennhangon elmondaná, amit éppen akkor készült mondani, amikor az elnök helyettese belépett a helyiségbe, Pártunk szavazói nem olyan emberek, akik megijednek, mert néhány nyamvadt csepp eső hullik az égből. A titkár, akire mindannyian várakozva tekintettek, gyakorlati tanáccsal élt, Azt hiszem, nem volna haszontalan betelefonálni a minisztériumba, és tájékoztatást kérni arról, hogy folynak a választások itt, a fővárosban és az ország többi részében, mert így megtudnánk, hogy a polgári energiáknak ez a kiapadása általános-e, vagy mi vagyunk az egyetlenek, akiket a választópolgárok nem boldogítanak szavazataikkal. A j. p. küldötte méltatlankodva felállt, Követelem, foglalják jegyzőkönyvbe, hogy mint a jobboldal pártjának képviselője a leghatározottabban tiltakozom azon tiszteletlen kifejezések és elfogadhatatlanul alpári hang ellen, amellyel a titkár úr az imént a választókról beszélt, akik a demokrácia legfőbb letéteményesei, mert nélkülük a zsarnokság, amely még számos alakban létezik ezen a világon, valamilyen formában már hatalmába kerítette volna szeretett hazánkat, melynek sorsa összefonódott a miénkkel. A titkár megvonta a vállát, és megkérdezte, Elnök úr, följegyezte a j. p. küldöttjének óhaját, Úgy gondolom, hogy nem olyan súlyos a helyzet, csak idegesek vagyunk, nyugtalanok, és az jól tudott, hogy ilyen lelkiállapotban könnyen kimondunk olyan dolgokat, amiket igazából nem is úgy gondolunk, biztos vagyok abban, hogy a titkár úr nem akart megsérteni senkit, mert mint választó, ő maga is tudatában van a felelősségének, és ennek fényes bizonyítéka, hogy mindannyiunkhoz hasonlóan ő is szembeszegült a viharral, és eljött oda, ahová a kötelesség hívta, mindazonáltal ez az őszinte elismerés nem gátol meg abban, hogy felkérjem a titkár urat a rá ruházott feladat hibátlan teljesítésére, valamint arra, hogy tartózkodjon mindennemű megjegyzéstől, amelyek sérthetik a jelenlévők személyes és politikai érzékenységét. A j. o. párt küldöttje kurta mozdulatot tett, amelyet az elnök leginkább olybá vett mint beleegyezést, s így a további ellenségeskedésnek kihúzta a méregfogát, de ebben alapos része volt a k. p. küldöttjének is, aki emlékeztetett a titkár javaslatára, Igazából, szólalt meg, olyanok vagyunk itt, mint az óceán közepén hányódó hajótöröttek, akiknek nincs se vitorlájuk, se iránytűjük, se árbócuk, se evezőjük, sőt még üzemanyaguk sincs a tartályban, Tökéletesen igaza van, mondta az elnök, telefonálok a minisztériumba. Egy távolabbi asztalon ott volt a telefon, elindult arrafelé, a kezében tartva azt a néhány napja megkapott, utasításokat tartalmazó papírlapot, amelyen egyéb hasznos tudnivalók mellett ott voltak a belbiztonsági minisztérium telefonszámai is.

A beszélgetés igen rövid volt, A tizennégyes szavazókör szavazatszámláló bizottságának elnöke beszél, komolyan aggódom, mert valami egészen különös dolog történik itt, eddig egyetlen választó sem jelent meg, hogy leadja a szavazatát, pedig már több mint egy órája nyitva vagyunk, egy lélek sem, igen, uram, természetes, a rossz időt nem tudjuk megváltoztatni, esik, fúj a szél, mindent elöntött a víz, igen, uram, továbbra is türelmesen és kitartóan várunk, természetesen, hiszen ezért vagyunk itt, mondania sem kell. Ettől a pillanattól fogva az elnök csak egyetértő bólogatással, elharapott fölkiáltással, három-négy félbemaradt mondattal vett részt a beszélgetésben. Amikor letette a telefonkagylót, ránézett az asztalnál ülő társaira, de a valóságban nem látta őket, mert mintha a szeme előtt néptelen választási helyiségekből, üres választói névjegyzékekből, várakozó elnökökből és titkárokból, a különböző pártok egymást bizalmatlanul méregető és a különböző választási esélyeket, győzelmeket és vereségeket latolgató küldöttjeiből összeálló tájkép lebegett volna, amelynek hátterében egy agyonázott és szolgálatkész ülnök jön vissza a kaputól, jelentve, hogy nem lát senkit. Mit mondtak a minisztériumban, kérdezte a j. p. küldöttje. Nem tudják, mit gondoljanak, természetes, hogy a rossz idő miatt sokan otthon maradnak, de arra, hogy gyakorlatilag az egész városban ugyanaz történik, mint itt, nem találnak magyarázatot. Mit jelent az, hogy gyakorlatilag, kérdezte a j. o. küldöttje, Néhány szavazókörben, igaz csak kevésben, már megfordultak szavazók, de olyan minimális a szavazási kedv, amilyenre még soha nem volt példa, És az ország többi részében, kérdezte a b. p. képviselője, nem csak a fővárosban zuhog így az eső, Ez az, ami érthetetlenné teszi a helyzetet, vannak olyan helységek, ahol ugyanígy zuhog, és az emberek mégis elmennek szavazni, mert az, ugye, természetes, hogy azokon a vidékeken többen mennek szavazni, ahol jó az idő, és ha már erről beszélünk, azt mondják, hogy az időjárási előrejelzések szerint déltájban jobbra fordul az időjárás, Az is megtörténhet, hogy rosszabbra, emlékezzenek csak a mondásra, ha délig nem, délután sem, vetette közbe a második ülnök, aki eddig még egyszer sem nyilatkozott meg. Csönd támadt. A titkár belenyúlt zakójának egyik külső zsebébe, kivett onnan egy mobiltelefont és bepötyögött egy számot. Miközben várta, hogy valaki beleszóljon, megjegyezte, Ez most nagyjából olyan lesz, mint amit a hegyről és mohamedről mesélnek, ha nem kérdezhetjük végig az ismeretlen választókat, hogy miért nem jönnek szavazni, megkérdezzük az ismerős családokat, halló, szervusz, én vagyok az, mi van veled, miért nem jöttél még el szavazni, azt, hogy esik, én is tudom, még mindig vizes a nadrágszáram, igen, így igaz, bocsáss meg, elfelejtettem, hogy azt mondtad, ebéd után jössz szavazni, világos, csak azért telefonáltam, mert elég kínos a helyzet, el sem tudod képzelni, el se hiszed, ha elmondom, hogy eddig még senki nem jött szavazni, jó, akkor várlak, puszi. Eltette a telefont, és ironikusan megjegyezte, Legalább egy szavazónk biztosan lesz, a feleségem délután jön. Az elnök és a bizottság többi tagja összenézett, felötlött bennük, hogy követni kellene a példát, de igazából egyikük sem szerette volna ezt elsőként megtenni, mert így elismerték volna, hogy a szavazatszámláló bizottságban, ha a gondolkodás gyorsaságát és hatékonyságát tekintjük, a titkár viszi el a pálmát. Annak az ülnöknek, aki az előbb kiment a kapuhoz megnézni, esik-e, nem kellett hosszan morfondíroznia azon, hogy belássa, sok kenyeret és sót kell még megennie ahhoz, hogy olyan legyen, mint ez a titkár, aki képes a lehető legtermészetesebb módon elővarázsolni egy szavazatot a mobiltelefonból, ugyanúgy, ahogy a bűvész húzza elő a cilinderből a nyulat. Azután, amikor látta, hogy az elnök egy sarokba húzódva beszél az otthoniakkal a mobilján, és a többiek is, mindenki a saját készülékét használva, bizalmasan, suttogva, ugyanezt teszik, a kaput megjárt ülnök igen nagyra értékelte a kollégái tisztességét, amiért azok nem az ott elhelyezett, elvileg csak hivatalos használatra igénybe vehető vezetékes telefont használták, és így pénzt takarítottak meg az államnak. A jelenlevők közül az egyetlen, akinek nem lévén mobiltelefonja, kénytelen volt a többiek híreire várni, a b. p. küldöttje volt, bár azt hozzá kell tennünk, hogy a jóember amúgy sem tudott volna kit hívni, mert egyedül, vidéken maradt családja nélkül élt a városban. A telefonon folytatott beszélgetések sorban véget értek, az elnöké tartott a legtovább, szemlátomást arra akarta rávenni beszélgetőtársát, hogy mihamarabb jöjjön el, majd meglátjuk, mire jut, mindenesetre neki kellett volna először telefonálnia, és ha a titkár mégis megelőzte, hát lelke rajta, már láthattuk, hogy ez az ember igencsak életrevaló, de ha ugyanúgy tiszteletben tartaná az alá-fölérendeltségi viszonyokat, ahogyan mi tiszteletben tartjuk, akkor az ötletét egyszerűen közölte volna a fölöttesével. Az elnök mellkasából mély sóhaj szakadt fel, a zsebébe csúsztatta a telefont, és megkérdezte, Nos, megtudtak valamit. A kérdés tökéletesen helyénvaló volt, mégis megbújt a mélyén, hogy úgy mondjuk, egy csöppnyi tisztességtelenség, először is, mert tudni, ha a szó eredeti értelmét nézzük, mindig megtudunk valamit, még ha az nem is jó semmire, másodszor pedig nyilvánvaló volt, hogy a kérdező visszaélt a helyzetéből fakadó hatalmával, és kibújt a kötelessége alól, mellyel neki kellett volna, jó példát mutatva, elsőként megosztania a többiekkel az értesüléseit. Ha még nem felejtettük el azt a sóhajt és azt az energikus sürgetést, amelyet a beszélgetés egy szakaszában kihallani véltünk a szavaiból, magától értetődően arra kell gondolnunk, hogy ez a párbeszéd, ha feltételezzük, hogy a vonal másik oldalán egy családtag beszélt, korántsem volt olyan nyugalmas és példás, mint amilyennek jól felfogott állampolgári és elnöki helyzetéből következően lennie kellett volna, és mivel nem elég nyugodt ahhoz, hogy többé-kevésbé elfogadható módon rögtönözzön, a könnyebb utat választva beosztottjait szólítja fel arra, hogy megnyilatkozzanak, ami a főnöki fellépésnek egy másik, korszerűbb formája, ahogy ezt nagyon jól tudjuk. A szavazatszámláló bizottság tagjai és a pártok küldöttjei, kivéve a b. p. képviselőjét, aki önállóan szerzett értesülések híján hallgatásra kényszerült, egybehangzóan azt mondták, hogy a hozzátartozóiknak semmi kedvük alaposan elázni, és arra várnak, hogy az ég végre kiderüljön, és ezzel is ösztönözze a szavazási kedvet, ami azt jelentette, hogy a titkár feleségéhez hasonlóan úgy gondolták, délután jönnek el szavazni. A kaput megjárt ülnök mutatkozott egyedül elégedettnek, az arcán ülő örömteli kifejezés azt mutatta, megvan minden oka a büszkélkedésre, ez szavakra lefordítva ekképp hangzott, Nálunk senki nem jelentkezett, ez nem jelenthet mást, csak azt, hogy már úton vannak errefelé. Az elnök leült a helyére, és folytatódott a várakozás.

Csaknem egy óra múlva lépett be az első választó. Az általános várakozást megcsúfolva, és a kaput megjárt ülnök legnagyobb csalódására egy ismeretlen volt. Az esernyőjét a helyiség bejáratánál letette, hogy ott csorogjon le, és víztől csillogó műanyag esőköpenyében, ugyancsak műanyag esőcsizmájával megindult az asztal felé. Az elnök, száját mosolyra húzva, felállt, ez a választó, egy koros, de még robusztus férfi, a visszatérést jelentette a megszokott rendhez, a jogaikkal élő állampolgárok szokásos sorához, amely lassan, türelmetlenség nélkül halad előre, mert, ahogy a j. p. küldöttje mondta, tudatában van ezen helyhatósági választások páratlan jelentőségének. A férfi átadta személyi igazolványát és választási értesítőjét az elnöknek, aki zengő, csaknem boldog hangon tudatta az értesítő sorszámát és tulajdonosának nevét, az adminisztrációval megbízott ülnökök fellapozták a választói névjegyzéket, és amikor megtalálták a sorszámot és a nevet, megismételték, ellátták a kézjegyükkel, ezek után a férfi, akiről még mindig csöpögött az esővíz, szavazólappal a kezében belépett a szavazófülkébe, ahonnan nemsokára kijött a négybe hajtott papírlappal, odaadta az elnöknek, aki ünnepélyes mozdulattal belecsúsztatta az urnába, a férfi pedig iratait visszakapva elment, vitte magával az esernyőjét is. A második választóra tíz percet kellett várni, utána azonban, kevesenként és vontatottan ugyan, ahogy az őszi levelek pottyannak le egymás után az ágról, elkezdtek hullani a szavazólapok az urnába. Az elnök és az ülnökök mindent megtettek, hogy elhúzzák az azonosítás folyamatát, de csak nem alakult ki sor, legfeljebb három-négy ember várt egy időben a sorára, és három-négy emberből, akármit tegyenek is, soha nem alakul ki tiszteletet parancsoló sorállás. Igazam volt, mondta a k. p. küldöttje, óriási, tömeges távolmaradással kell számolnunk, ezek után nem születhet értékelhető eredmény, az egyetlen megoldás a választások megismétlése, Lehet, hogy az időjárás megkönyörül rajtunk, mondta az elnök, aki az órájára pillantott, és mintha fohászkodna, így szólt, Mindjárt dél van. Az az ülnök, akit a kaput megjárt ülnöknek neveztünk el, határozottan felállt, Ha az elnök úr megengedi, mivel most nincs senki, aki szavazna, megnézem, hogy áll az idő. Egy pillanatba telt az egész, az egyik lába itt volt, a másik meg ott, máris jött vissza, és elmondta a jó hírt, Csendesedett az eső, alig csepeg, itt-ott már az ég kékjét is látni. A szavazatszámláló bizottság tagjai és a pártok küldöttjei csaknem összeölelkeztek, de örömük nem tartott sokáig. A szavazók ugyanolyan álmosító lassúsággal követték egymást, jött egy, majd egy másik, jött a feleség, az anya és a kaput megjárt ülnök nagynénje, jött a j. p. küldöttjének legidősebb bátyja, jött az elnök anyósa, aki elfeledkezve a választások során tanúsítandó kötelező tiszteletről, közölte apatikus vejével, hogy a lánya csak estefelé jön, Azt mondta, hogy moziba készül, jegyezte meg kíméletlenül, jöttek az elnök helyettesének szülei, azután jöttek mások, akik nem tartoztak ezekhez a családokhoz, közömbösen léptek be, és közömbösen mentek ki, a hangulat csak akkor élénkült meg egy kissé, amikor megjelent a j. p. két politikusa, azután percekkel később a k. p. egy politikusa, egy semmiből váratlanul előtűnt televíziós kamera felvételeket készített, majd újra eltűnt a semmiben, és egy újságíró udvariasan megkérdezte, Hogy folyik a szavazás, amire az elnök így felelt, Nem a legjobban, de most, hogy az idő lassan jobbra fordul, biztosak vagyunk abban, hogy a választók száma növekedni fog. A város többi szavazókörében szerzett benyomásaink alapján az a benyomásunk, hogy ez alkalommal igen magas lesz a távolmaradók száma, jegyezte meg az újságíró, Bizakodó vagyok, meggyőződésem, hogy az időjárás pozitívan fogja befolyásolni a választások lefolyását, ha délután nem esik egy csepp eső sem, behozzuk azt a lemaradást, amit a reggeli rossz idő okozott. Az újságíró elégedetten ment el, ez a mondat olyan szépen hangzott, hogy talán még a riport alcímének is jó lesz. És mivel eljött az az idő, amikor ki kellett elégíteni a gyomor követeléseit, a szavazatszámláló bizottság tagjai és a pártok küldöttjei csoportokba szerveződtek, hogy fél szemmel a választási ívekre, fél szemmel pedig a szendvicsekre sandítva, ott helyben megebédeljenek.

Az eső teljesen elállt, de semmi nem utalt arra, hogy az elnök állampolgári reményei valamiképpen beteljesülnének, mert a szavazatok még az egyik urna alját is alig fedték be. A jelenlévők mind ugyanarra gondoltak, a választások szörnyű politikai kudarcba fulladtak. Az idő múlt. A torony órája elütötte a délután három órát, amikor a titkár felesége belépett. A férj és a feleség tartózkodóan, mégis valami leheletfinom, kifürkészhetetlen cinkossággal mosolygott egymásra, és ettől a mosolytól a szavazatszámláló bizottság elnökében valami kényelmetlenül görcsbe rándult, talán az irigység sajdult bele amiatt, hogy tudta, soha nem lesz része ilyen mosolyban. A fájdalom még ott rezgett a teste valamelyik zugában, a lelke valamelyik szegletében, amikor harminc perccel később, az órájára pillantva azt tudakolta magában, hogy a felesége mégis elment-e moziba. Az utolsó óra utolsó percében fog betoppanni, ha egyáltalán betoppan, gondolta. Több módja is van annak, hogy megcsaljuk a sorsot, de mindegyik hiábavaló, és ez, amikor valaki a legrosszabbra gondol, azt a reményt táplálva magában, hogy a legjobb fog történni, a legközönségesebb mindegyik közül, és talán még meggondolásra is érdemes volna, ámde a jelen esetben nem jár semmiféle eredménnyel, mert tökéletesen hitelt érdemlő forrásból tudjuk, hogy a szavazatszámláló bizottság elnökének felesége tényleg elment moziba, és, legalábbis eddig a pillanatig, nem döntötte el, hogy elmegy-e szavazni. Szerencsére a már egyéb alkalmakkor megidézett egyensúlyra való törekvés, amely megtartja a mindenséget a pályáján és a csillagokat a maguk útján, úgy rendelkezik, hogy ha elvétetik valamennyi az egyik oldalról, akkor mindig tétessen hozzá a másik oldalhoz annyi, amennyi ennek úgy-ahogy megfelel, ha lehet ugyanolyan minőségben és ugyanolyan arányban, s mindezt azért, hogy ne gyűljön össze kelleténél több panasz az elbánás másfélesége miatt. Másképpen fel nem fogható, hogy délután négykor, abban az órában, amelyik még nem késői, de már nem is korai, hanem amolyan se nem hús, se nem hal óra, a választók, akik egészen addig meghúzódtak otthonuk biztonságában, és látványosan semmibe vették a választásokat, egyszer csak megjelentek az utcákon, legtöbbjük minden különösebb ceremónia nélkül, néhányan viszont a tűzoltók és segítőkész emberek áldásos közreműködésével, mert a víz elöntötte és járhatatlanná tette a lakóhelyük környékét, és azután mindannyian, az egészségesek és a betegek, az előbbiek a saját lábukon, az utóbbiak pedig kerekesszékeken, hordágyakon, mentőautókon, fogták magukat és megindultak a megfelelő szavazókörök felé, mint áradó folyó, amely csak a tenger felé vezető utat ismeri. A kétkedő vagy csupán hitetlen emberek, akik csak azoknak a csodáknak hajlandók hitelt adni, amelyekből reményeik szerint valami hasznuk származhat, bizonyosan úgy vélekednek, hogy a föntebb megemlített szükséges egyensúly gátlástalan megcsúfolása a jelen helyzet, mert az a mesterkélt kétség, hogy a szavazatszámláló bizottság elnökének felesége eljön-e szavazni vagy sem, a világmindenség perspektívájából nézve mindenképpen túlságosan jelentéktelen esemény ahhoz, hogy ellensúlyozásául egy városban, amely semmiben nem különbözik a földkerekség többi városától, váratlanul a legkülönbözőbb korú, rendű és rangú emberek ezrei induljanak el otthonról szavazni úgy, hogy előzőleg nem egyeztették politikai és ideológiai nézeteiket. Aki ilyenképpen érvel, nem veszi figyelembe, hogy a világegyetemnek nemcsak megvannak a saját törvényei, amelyek semmiféle összefüggésben nincsenek az emberiség ellentmondásos álmaival és vágyaival, és alakításukban csak annyi a szerepünk, hogy szavainkkal ebül-kutyául leírjuk őket, hanem ráadásul olyan célok érdekében használja fel őket, ahogy ezt lépten-nyomon látjuk, amelyek túlmutatnak, ahogy mindig is túlmutattak megértésünk határain, és ha ebben a különös túlburjánzásban, ami abban a legelemibb egyenlőségre törekvő igazságosság fényében nehezen elfogadható botrányos aránytalanságban nyilvánul meg, hogy azzal a feltételezett, és egyelőre még csak feltételezett, csekélységgel szemben, amelyet az elnök valószínűleg ellenszenves feleségétől származó szavazat hiánya jelent az urnában, a már úton lévő férfiak és asszonyok áradata áll szemben, akkor a bölcs belátás arra késztet bennünket, hogy egy ideig tartózkodjunk minden végleges ítélettől, és derűlátó figyelemmel kísérjük a most még csak kirajzolódó események további fejlődését. Lényegében ugyanúgy, ahogyan a szakmai lelkesedéstől és az örökös információéhségtől feltüzelt újságírók, televíziósok és rádiósok teszik, akik erre-arra futnak, magnetofont és mikrofont dugnak az emberek orra alá, és azt firtatják, Miért éppen négy órakor indult el otthonról szavazni, nem tartja furcsának, hogy mindenki egy időben lépett ki az utcára, azután hallgatják a kurtán-furcsán vagy éppen nyersen odavetett válaszokat, Mert már előre eldöntöttem, hogy akkor indulok szavazni, vagy Szabad állampolgárként akkor és oda megyünk, ahová a kedvünk tartja, Nem tartozunk senkinek beszámolni arról, hogy mit miért csinálunk, vagy Mennyit fizetnek magának azért, hogy ilyen hülye kérdéseket tegyen fel, Kinek mi köze ahhoz, hány órakor megyek vagy nem megyek el otthonról, Milyen törvény rendelkezik arról, hogy válaszolnom kell az ilyesfajta kérdésekre, Csak az ügyvédem jelenlétében beszélek. Természetesen akadtak olyan jól nevelt emberek is, akik a föntebb idézett példák harcias felhangjai nélkül válaszoltak, de ők sem voltak képesek kielégíteni az újságírók mohó érdeklődését, ezért csak megvonták a vállukat, és annyit mondtak, Végtelenül tisztelem a munkáját, és nagyon szívesen segítenék önnek, hogy jó híreket továbbíthasson, de sajnos csak annyit mondhatok, hogy ránéztem az órára, láttam, hogy négy óra van, és azt mondtam a családomnak, Gyerünk, most vagy soha, Most vagy soha, ezt hogy érti, Hát bizony itt van a kutya elásva, mert ez a mondat szaladt ki a számon, Gondolkodjon, hátha mégis eszébe jut valami, Hiába, kérdezzen meg másvalakit, az talán segíthet, Már legalább ötven embert megkérdeztem, És, Senki nem tudott válaszolni, Látja, Nem tartja mégis különös egybeesésnek, hogy ezer és ezer ember indult el ugyanabban a pillanatban otthonról szavazni, Egybeesés, az igaz, de nem hiszem, hogy különös volna, Miért, Hát ezt bizony nem tudom. Azok a kommentátorok, akik a különböző televíziókban kísérték figyelemmel a választások alakulását, és biztos értékelési adatok hiányában a megérzéseikre hagyatkoztak, a madarak röptéből és énekéből próbálták kifürkészni az istenek szándékát, és őszintén sajnálták, hogy nem engedélyezik már az élő áldozatot, hogy az állatok még remegő belső szerveiből olvashassák ki a kronosz és a fátum rejtőző titkait, nyomban feleszméltek bódulatukból, amelybe a szavazás gyászosnak ígérkező eredménye miatt süppedtek, és mivel bizonyosan méltatlan lett volna tudatformáló küldetésükhöz az, hogy holmi egybeesések megvitatásával vesztegessék az idejüket, éhes farkasként vetették rá magukat az állampolgári érzés eme magasrendű példájára, amellyel a főváros szolgált az egész országnak ebben a pillanatban, amikor az emberek tömegesen járultak az urnákhoz, miután a demokráciánk történetében eleddig páratlan távolmaradás kísértete súlyosan veszélyeztette nem csak a fennálló rend, hanem még inkább az egész rendszer stabilitását. A belbiztonsági minisztérium által kiadott hivatalos közlemény nem ütött meg ilyen drámai hangot, de a kormány megkönnyebbülése minden téren érzékelhető volt. Ami a három szorítóban lévő pártot, a jobboldal, a közép és a baloldal pártját illeti, ezek miután szélsebesen számot vetettek azokkal az előnyökkel és hátrányokkal, amelyek az állampolgárok ilyen váratlan felbolydulásából következhettek, elismerő nyilatkozatokat tettek közzé, amelyekben hasonlóan tetszetős szófordulatok közé ékelve kijelentették, hogy a demokrácia hibátlanul működik. Hasonló, csak hangsúlyaiban eltérő kifejezéseket használva beszélt, az ország zászlajával a háta mögött, palotájából az államfő, majd rezidenciájából a miniszterelnök. A szavazókörök bejárata előtt a hármasával álló választók sorai a háztömbök körül kígyózva a messzeségbe vesztek.

Akárcsak a többi szavazatszámláló bizottság elnöke, a tizennégyes szavazókör bizottsági elnöke is tökéletesen a tudatában volt, hogy páratlan történelmi pillanatot él meg. Késő éjszaka, mert a belbiztonsági minisztérium két órával meghosszabbította a szavazás idejét, amit újabb fél órával ki kellett tolni, hogy az épületben tolongó szavazók élhessenek választópolgári jogukkal, amikor végre a szavazatszámláló bizottság tagjai és a pártok küldöttei kimerülten és éhesen leültek a szavazólapok roppant halma elé, amelyet a két urnából borítottak ki, a másodikat sürgősséggel kellett kérelmezni a minisztériumtól, az előttük álló roppant feladattól elfogta őket a remegés, mert olyan érzelmek járták át őket, amelyeket nyugodtan nevezhetünk regényes, sőt hősi érzelmeknek, mintha a haza nemtői feltámadtak és csodálatos módon megtestesültek volna azokban a papírlapokban. Az egyik ilyen papírlap megjárta az elnök feleségének kezét. Az asszony váratlanul döntött úgy, hogy eljön, kijött a moziból, órákat töltött a csigalassúsággal vánszorgó sorban, azután amikor végre ott állt a férjével szemben, és meghallotta a nevét, valami megmozdult a szívében, talán az egykori boldogság árnyéka, semmi más, csak az árnyéka, de úgy gondolta, hogy ezért már érdemes volt eljönnie. A szavazás éjfél után ért véget. Az érvényes szavazatok még a huszonöt százalékot sem érték el, ebből tizenhárom százalékot ért el a jobboldal pártja, kilenc százalékot a közép pártja és két és fél százalékot a baloldal pártja. Nagyon kevés volt az érvénytelen szavazatok száma, és nagyon kevesen tartózkodtak a szavazástól. A nagy többség, több mint hetven százalék üres szavazólapot adott be.

Megvilágosodás (részlet)

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 383 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Inter – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License