Orbán Erika

Eltörölve

(részlet)

(...)

Vacsora után kiültek a hátsó teraszra, egy pohár borral a kezükben beszélgetni. Alig kortyoltak bele a borba, amikor megszólalt a bejárati ajtó csengője.

– Vártok valakit? – nézett körbe Árpi, de mindenki a fejét rázta.

Alex felpattant, és beengedte a váratlan vendégeket. Geri jött és a nagynénje, Éva.

Kátya majdnem leájult a székről. Geri még sosem volt náluk.

– Bocsánat a zavarásért – mondta Éva –, de megkértem Gerit, kísérjen át hozzátok.

– Üljetek le! – mutatott két üres székre Árpi. – Minek köszönhetjük a látogatásotokat?

Közben Sára két üres poharat tett az asztalra.

– Egy kis bort?

– Igen, egy kicsit – mondta Éva. Geri csak bólintott. – Igazából azért jöttünk, jöttem, hogy Annáról beszélgessünk.

Néma csend volt a válasz. Aztán Sára megszólalt: – Tudsz valamit, amit mi nem?

Éva egy pillanatig habozott, majd megrázta a fejét.

– Nem, de annyira ledöbbentett, hogy Anna eltűnt – mondta Éva szemlesütve. – Először arra gondoltam, hogy írok nektek egy levelet, hogy sajnálom, meg ilyesmi… De az olyan… Hát, nem is tudom… Olyan személytelen lett volna.

– Örültünk volna, ha írsz – mondta Sára –, legalább lett volna még valaki, aki segített volna gondolkodni, hogy mi történt.

– Szerintem saját akaratából ment el – emelte fel a két kezét Alex. – Tuti nem rabolta el senki! Ki a fenének kellene egy hatvanéves nő? És főleg, minek? Már bocsánat…

Mindenki rábámult.

– Most mi van? Nem akarok sem bunkó, sem érzéketlen lenni, de gondoljatok bele, szegény nagyit már nem lehet dolgoztatni sem! Bocs, anya, de ennyi idősen már a pasiknak sem kell. Pénzünk nincs, hogy váltságdíjat kérjenek érte. Nem ért semmihez, csak a gyógyszerekhez, meg az íráshoz. Mi a fenének kellett volna bárkinek is?!

– Alexnek igaza lehet – szólalt meg Éva. – Jó, tudom, nem a legszebb gondolatok ezek, de tényleg, gondoljátok meg, kinek és minek kellett volna bárkinek is egy ennyi idős nő? Mondjuk ki… Anna elment, mert el akart menni.

– Te tudsz valamit, ugye? – kérdezte Sára.

– Nem, csak sejtéseim vannak – mondta Éva, és most először nézett Sára szemébe.

– Hozok még bort – állt fel Árpi.

– Segítek – állt fel Sára is. Határozottan úgy érezte, innia kell valamit, mielőtt meghallgatja Évát. Lehetőleg valami erőset, mondjuk pálinkát.

Amikor Árpi és Sára bement, Geri felállt, és szó nélkül odaült Kátya mellé.

– Te mit gondolsz? – kérdezte suttogva a lánytól.

– Fogalmam sincs. Ha a nagyi önszántából ment el, akkor elég nagy szemétség ez tőle, nem gondolod?

– Én inkább azt gondolom, vagányság volt így lelépni.

– Vagányság?

– Most képzeld el, hatvanévesen itthagyni csapot-papot, bevállalni egy új életet, a semmiből újraépíteni mindent…

– Na, de így? Hogy nem szól senkinek?

– Mi lenne, ha végigvennénk az utolsó veletek töltött évét, hátha rábukkanunk valamire, ami közelebb visz bennünket az okhoz, amiért elment.

– Mármint te meg én? Nyomozzunk?

– Miért ne? Jöhet Alex is, és Gerda is – vigyorgott önelégülten a srác.

– Mit pusmogtok? – lépett hozzájuk Alex.

Miután Alex meghallgatta Geri ötletét, csak annyit mondott:

– Nem hiszem, hogy bármit is találnánk. Ha nagyi önszántából ment el, akkor tuti elvitt vagy eltüntetett mindent, ami csak egy kicsit is utalna arra, hogy hova és miért ment. Miután eltűnt, felforgattuk az egész házat, minden szekrényt, fiókot átkutattunk, és a világon semmit nem találtunk.

Kátya bólintott.

– Akkor nincs mit tenni – tárta szét a karját Geri.

– A nagynénéd valójában miért jött? – kérdezte Alex.

– Mit tudom én! Miután összefutottunk veletek az állatkertben, folyton azt mondogatta, hogy át kellene jönnie hozzátok. Mondtam neki, hogy jöjjön bátran, nem haraptok, de valamiért ragaszkodott hozzá, hogy én is elkísérjem. Na, nem mintha bántam volna – nézett jelentőségteljesen Kátyára.

A lány nem válaszolt.

Közben Árpiék visszajöttek a teraszra.

– Az anyám – magyarázta Sára Évának – meglehetősen szabadelvű volt. És meglehetősen öntörvényű is. Ha valamit elhatározott, azt meg is valósította. Nem nagyon kérte ki apám véleményét, vagy ha ki is kérte, azt már úgy csinálta, hogy apám mindenféleképpen belegyezzen. Mindig azt éreztette apámmal, hogy fontos a véleménye, pedig igazából nem érdekelte. Nem is tudom, miért bolondította őt ezekkel a kis játékokkal. Mert anyámnak ez csak játék volt. Játszott apámmal, aki vagy nem vette ezt észre, vagy nem akarta észrevenni. És akkor most mesélj, mik a sejtéseid?

– Nem tudok semmit, és nem is sejtéseim vannak, inkább megérzésnek mondanám őket. Azt gondolom, önszántából ment el. Soha nem adta fel az álmát, hogy híres író legyen. Szerintem elment, hogy írjon.

– Hülyeség! – jelentette ki Sára. – Anyám összesen egy színdarabot írt élete során. Soha nem láttam írni sem azelőtt, sem azután.

– Szerintem is hülyeség – mondta Alex. – Amikor nagyi eltűnt, felforgattuk az egész házat, semmit nem találtunk, ami erre utalt volna.

Éva vállat vont.

– Lehet, de a laptopját elvitte, nem? Azon bármi lehetett.

(...)