A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ruth Ware: In a Dark, Dark Wood

First published by Harvill Secker, London

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Copyright © Ruth Ware, 2015

Hungarian translation © Szabó Luca, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-272-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szeretettel Kate-nek
és a másik háromötödnek.

Sötét erdő közepén
Sötét erdő közepén sötét, sötét ház áll,
Sötét házban sötét kis szoba
Sötét kis szobában sötét szekrény őrzi
A sötét titkokat.

NÉPI MONDÓKA

FUTOK.

Futok a sötét erdőben, a hold fényénél. Ágak szaggatják a ruhámat, megbotlom a hófödte páfrányban.

Tüskebokor tépi a kezemet. Elakad a lélegzetem. Fáj. Minden fáj.

De én futó vagyok. Futok. Meg tudom csinálni.

Futás közben mindig valamilyen mantrát hajtogatok. Azt, hogy milyen időeredményt akarok elérni, vagy azt, ami feszültséget okoz bennem, és amit ki akarok szellőztetni a fejemből. Közben talpam az aszfalton csattog.

Most csak egy szó, egy gondolat harsog bennem.

James. James. James.

Oda kell érnem. Ki kell érnem az útra, még mielőtt…

Már látom is a fekete aszfaltkígyót, amit megvilágít a hold. Hallom a közeledő jármű motorjának zúgását, és annyira fényes az a fehér csík, hogy fáj tőle a szemem. Csak a fekete fák tompítják a ragyogást.

Elkéstem?

Erőt veszek magamon, hogy meg tudjam tenni az utolsó harminc métert. Átesem egy kidőlt fán, és a szívem majd’ kiugrik.

James.

És elkéstem – a kocsi túl közel van, nem tudom megállítani.

Kiugrom az útra, és széttárom a karomat.

– Állj!

1

Fáj. Minden fáj. Bántja a szememet a fény, fáj a fejem. Még érzem a kezemre tapadt vér illatát.

– Leonora!

Éppen csak átszűrődik a hang a fájdalom ködén. Meg akarom rázni a fejemet. Képtelen vagyok megszólalni.

– Leonora, biztonságban van, a kórházban. Vizsgálatra visszük.

Egy nő beszél hozzám tisztán és hangosan. Fáj a hangja.

– Felhívjunk valakit?

Ismét megpróbálom megcsóválni a fejemet.

– Ne mozgassa a fejét! – figyelmeztet. – Megsérült.

– Nora – suttogom.

– Norát hívjuk fel? Ő kicsoda?

– Én… Az a nevem.

– Jól van, Nora. Nyugodjon meg! Nem fog fájni.

Mégis fáj. Minden fáj.

Mi történt?

Mit műveltem?

2

Amint felébredtem, rögtön tudtam, hogy ma olyan nap van, amikor futni kell a parkban, mégpedig a leghosszabb, majdnem tizenöt kilométeres útvonalamon. Az őszi nap sugarai beszűrődtek a rattanredőnyön, és a takaróra estek. Éreztem az éjjeli eső illatát, és láttam a ház előtt álló platánfa leveleit, amelyek lassan aranybarnába fordultak. Lehunytam a szememet, nyújtózkodtam, és hallgattam a radiátor kattogását, a közlekedés halk zaját. Minden izmomat éreztem, és örömmel néztem a nap elébe.

Minden reggelem ugyanúgy indul. Talán azért van ez, mert egyedül élek – így egyszerűbb beleragadni bizonyos szokásokba, hiszen nincs, aki megszakítsa ezeket. Nincs lakótárs, aki megigya az utolsó deci tejet, nincs macska, aki szőrcsomót köhögjön a szőnyegre. Amit este a szekrényben hagyok, az még reggel is ott lesz. Minden csak tőlem függ.

Vagy csak az a magyarázat, hogy itthonról dolgozom. Ha az embernek nincs rendes, kilenctől ötig tartó munkaideje, a napok könnyen formátlanná válnak, összeolvadnak. Az ember azon kapja magát, hogy még délután ötkor is köntösben lófrál, és egyetlen emberrel találkozott, az is a tejes volt. Előfordul, hogy egész nap nem hallok emberi hangot, legfeljebb a rádióból. Tudják, mit? Jól is van ez így. Pont jó ez egy írónak. Egyedül lehetek a fejemben beszélő hangokkal, a szereplőkkel, akiket én találtam ki. A csendben egészen valóságossá válnak. Persze nem biztos, hogy különösebben egészséges így élni. Azért fontos, hogy az embernek legyen egy életritmusa. Abba lehet kapaszkodni, az jól elválasztja egymástól a hétköznapokat és a hétvégéket.

Az én napom így indul.

Pontban fél hétkor beüzemel a fűtés, és erre rendszerint felébredek. Vetek egy pillantást a telefonomra – csak hogy lássam, most éjjel sem jött el a világvége –, aztán csak fekszem ott, és hallgatom a radiátor kattogását.

Hétkor bekapcsolom a rádiót – a Négyes csatorna van beállítva, ahol ilyenkor kezdődik a Ma című műsor. Kinyújtom a kezemet, és bekapcsolom a kávégépet. A kávét és a vizet már este beletöltöttem. Tökéletesre őrölt Carte Noire-t és tökéletesre hajtogatott papírt használok. Számos előnye van annak, hogy ilyen kicsi a lakásom. Például a hűtőajtót és a kávéfőzőt is elérem az ágyamból.

Általában lefő a kávé, mire elsorolják a legfontosabb híreket. Ekkor kivakarom magamat a finom, meleg paplan alól, megiszom az életadó italt egy csepp tejjel, és megeszem a szelet pirítóst, amire Bonne Maman málnalekvárt kenek. Vajat nem. Nem mintha diétáznék, csak nem szeretem együtt a kettőt.

Hogy ezek után mi történik, az időjárásfüggő. Ha esik, vagy nincs kedvem futni, lezuhanyozom, megnézem az e-mailjeimet, aztán munkához látok.

Aznap gyönyörű napunk volt, és már alig vártam, hogy kiszabaduljak a lakásból, nedves levelek ragadjanak a cipőm talpára, és érezzem a szelet az arcomon. Úgy döntöttem, majd futás után lezuhanyozom.

Pólót és cicanadrágot vettem fel, a lábamra zoknit húztam, és felrángattam a futócipőmet, amit az ajtó mellett hagytam. Lefutottam a lépcsőn a harmadik emeletről, ki az utcára, ki a világba.

Mire visszaértem, teljesen kimelegedtem, leizzadtam, és alig éreztem a végtagjaimat a fáradtságtól. Sokáig álltam a zuhany alatt, és végiggondoltam, mit kell elintéznem aznap. Be kellett vásárolnom az interneten, mert már alig volt otthon kajám. Át kellett néznem a könyvem szerkesztett változatát – azt ígértem a szerkesztőnek, hogy a héten visszaküldöm neki, de még rá sem néztem. Tudtam, hogy muszáj lesz megnézni azokat az e-maileket is, amelyeket a weblapom „Kapcsolat” füle alól küldtek nekem – ezt időtlen idők óta halogattam már. Persze számítottam rá, hogy a nagy része spam lesz. Akármilyen biztonsági beállításokat alkalmazok, akkor is megtalálnak a robotok. De azért szokott közte lenni hasznos infó is, például szoktak fülszöveget vagy recenziós példányt kérni. És néha… néha olvasói leveleket is kapok. Általában azért írnak egy írónak, mert tetszett a könyve, de velem azt is közölték már így, hogy borzalmas ember vagyok. Még ha kedvesek is, akkor is fura és kellemetlen a helyzet – valaki megosztja velem, milyen érzéseket keltenek benne az én magánjellegű gondolataim. Olyan, mintha véleményezné a titkos naplómat. Nem tudom, képes leszek-e valaha is megszokni ezt az érzést, akárhány könyvet írok is. Talán részben ezért tart olyan sokáig, mire ráveszem magam, hogy megnézzem ezeket az üzeneteket.

Miután felöltöztem, bekapcsoltam a laptopomat, és gyorsan végigpörgettem az e-mailjeimet. Menet közben töröltem a szemetet. Viagra. Az új csodamódszerrel végre „kielégíthetem a nőmet”. Orosz csajok.

Aztán…

Címzett: Melanie Cho; kate.derby.02@DPW.gsi.gov.uk; T Deauxma; Kimayo, Liz; info@LNShaw.co.uk; Maria Tatibouet; Iris P. Westaway; Kate Owens; smurphy@shoutlinemedia.com; Nina da Souza; French, Chris

Feladó: Florence Clay

Tárgy: CLARE LÁNYBÚCSÚJA!!!

Clare? Én nem is ismerek Clare-t. Csak egyet…

A szívverésem felgyorsult. Nem lehet ő. Őt már tíz éve nem láttam.

Egy pillanatig egészen irracionális módon arra gondoltam, olvasás nélkül törlöm az üzenetet. Aztán kattintottam, és megnyílt az e-mail.

HAHÓ!

Akik nem ismernek, azoknak elmondom, hogy Flo vagyok, Clare legjobb barátnője. Az egyetemen ismerkedtünk meg. Ezenkívül – tadam! – a koszorúslánya is én vagyok! Ennek megfelelően én szervezem a LÁNYBÚCSÚJÁT!

Beszéltem Clare-rel, és mint sejtitek, nem kér műanyag péniszt, sem rózsaszín tollboát. Úgyhogy valami komolyabbal készülünk – eltöltünk egy hétvégét Northumberlandben, azon a környéken, ahol az egyetem alatt leginkább szeretett lógni. Azért majd becsempészünk egy-két ízléstelen játékot, amikor nem figyel!

Clare a november 14-16-i hétvégét választotta. Tudom, hogy az UTOLSÓ PILLANATBAN szólok, de nem volt más lehetőségünk – később hol az egyikünk nem ér rá, hol a másikunk, hol meg jön a karácsony. Légyszi, azonnal jelezzetek vissza!

Puszika – remélem, hamarosan találkozhatok néhány régi baráttal, és néhány újat is szerezhetek!!!

Flo

Összeráncolt homlokkal ültem, a körömágyamat rágcsáltam, és azon töprengtem, kiről lehet szó.

Aztán megnéztem a címzettek listáját. Volt rajta egy ismerős név: Nina da Souza.

Nem volt több kérdés. Most már biztosra vettem, hogy ez a Clare az, akit én ismerek: Clare Cavendish. Más nem lehetett. Még azt is tudtam – lehet, hogy rosszul? –, hogy Durhambe járt egyetemre. Vagy Newcastle-be? Mindegy, mindkettő Northumberland környékén van.

Csak bámultam a képernyőt, mintha a pixelekben rejtőzne a válasz a gyomromat felkavaró kérdésre. Most már azt kívántam, bár töröltem volna az üzenetet olvasatlanul.

Képtelen voltam tovább ülni. Felálltam, és fel-alá járkáltam az ajtó meg az asztal között. Az asztalnál mindig megálltam, és gondterhelten néztem a laptopot.

Clare Cavendish. Miért pont én? Miért pont most?

Ezt a Flót nyilván nem kérdezhettem meg.

Csak egy ember tudhatta, mi ez az egész.

Leültem. Gyorsan, mielőtt még meggondolhattam volna magamat, legépeltem az üzenetet.

Címzett: Nina da Souza

Feladó: Nora Shaw

Tárgy: Lánybúcsú???

Drága N, remélem, jól vagy. Bevallom, kissé meglep, hogy Clare mindkettőnket meghívott a lánybúcsújára. Te elmész? Puszi!

Aztán csak vártam a választ.

A következő napokban igyekeztem még csak nem is gondolni az ügyre. A munkába temetkeztem – a szerkesztő aprólékos javaslatainak szövevényes útvesztőjét bogozgattam –, de Florence e-mailje mégsem hagyott nyugodni. Olyan volt, mint egy seb a nyelvem hegyén, ami a legváratlanabb pillanatokban nyilall, vagy a letört köröm, amit muszáj folyamatosan piszkálni. Az üzenet egyre hátrébb került az e-mail fiókomban, mégis éreztem a jelenlétét, és szemrehányásként értékeltem a kis zászlót, amely azt jelezte, „megválaszolatlan”. Akárhogy tiltakoztam ellene, az e-mail nyomán ébredt kérdések egész nap a fejemben jártak.

Válaszolj, könyörögtem Ninának gondolatban futás közben, meg amikor vacsorát főztem, meg amikor csak úgy néztem magam elé. Eljátszottam a gondolattal, hogy felhívom, de nem tudtam, milyen választ remélek tőle.

Néhány nap múlva, miközben reggeliztem, és ráérősen böngésztem a Twittert a telefonomon, egyszer csak felvillant az új e-mailt jelző ikon.

Nina írt.

Nagyot kortyoltam a kávémból, mély levegőt vettem, aztán megnyitottam az üzenetet.

Feladó: Nina da Souza

Címzett: Nora Shaw

Tárgy: Re: Lánybúcsú???

Hallod, jó rég beszéltünk utoljára! Most láttam az e-mailedet (a héten éjszakás voltam a kórházban). Basszus, őszintén mondom, semmi kedvem elmenni. Az esküvői meghívót már régebben megkaptam, de bíztam benne, hogy legalább a lánybúcsút megúszom. Te mész? Tudod, mit? Kössünk alkut! Megyek, ha te is.

N

A kávét szürcsöltem, és a kurzort a „válasz” fölé vittem, de még nem kattintottam rá. Reméltem, hogy Nina legalább néhány olyan kérdést megválaszol, amely napok óta nem hagy nyugodni. Mikor lesz az esküvő? Miért kaptam meghívást a lánybúcsúra, ha az esküvőre nem? Ki a vőlegény?

Te, nem tudod esetleg… – kezdtem, aztán kitöröltem. Erre nem lehet csak úgy rákérdezni. Azzal beismerném, hogy halvány lila gőzöm sincs, mi folyik itt. Mindig is túl büszke voltam ahhoz, hogy leleplezzem a tudatlanságomat. Utálok lépéshátrányban lenni.

Igyekeztem nem foglalkozni a problémával zuhanyzás és öltözés közben. De amikor legközelebb felnyitottam a gépemet, két újabb olvasatlan üzenet várt.

Az egyiket Clare egy barátnője küldte, aki sajnos nem tud részt venni az eseményen, mert születésnapot ünnepel a családja.

A második Flótól jött. Csatolta az első e-mailje elolvasásáról szóló visszaigazolást is.

Címzett: info@LNShaw.co.uk

Feladó: Florence Clay

Tárgy: Re: CLARE LÁNYBÚCSÚJA!!!

Kedves Lee!

Bocs, hogy nyaggatlak, csak szeretném megkérdezni, megkaptad-e az e-mailemet. Tudom, régen találkoztatok már Clare-rel, de nagyon reméli, hogy eljössz! Sokat beszél rólad, és bántja, hogy a gimi óta megszakadt köztetek a kapcsolat. Nem tudom, mi történt, de az biztos, hogy nagyon-nagyon szeretné, hogy ott legyél. Kérlek, mondj igent, hogy tökéletes lehessen ez a hétvége!

Flo

Az e-mail legyezgethette volna a hiúságomat – Clare ennyire akarja, hogy ott legyek, Flo időt és energiát áldozott arra, hogy felkutasson. Mégsem legyezgette. Inkább felbosszantott, hogy nyaggatnak, és az e-mail elolvasását bizonyító visszaigazolás miatt úgy éreztem, a magánéletemben vájkálnak. Mintha ellenőrizgetnének, kémkednének utánam.

Becsuktam az e-mailt, és megnyitottam a dokumentumot, amin dolgoztam. Hiába – akármennyire igyekeztem kiverni a fejemből a lánybúcsú gondolatát, Flo szavai akkor is foglalkoztattak, visszhangoztak bennem. Nem tudom, mi történt. Mint valami nyafogós gyerek. Nem, gondoltam keserűen. Nem tudod. Úgyhogy ne is vájkálj a múltamban!

Megesküdtem, hogy nem megyek vissza többé.

Nina más. Londonban él, és időnként összefutunk Hackney környékén. Ő pont olyan szerves része a londoni életemnek, mint annak idején a readinginek volt.

De Clare… Clare teljes egészében a múltam része volt, és azt akartam, hogy ez így is maradjon.

Valahol mélyen, nagyon halkan mégis megszólalt a lelkiismeretem, és azt mondta, hogy ő nem ezt akarja.

Clare valamikor a barátom volt. A legjobb barátnőm, hosszú éveken át. Mégis elfutottam, vissza sem néztem, még a számomat sem hagytam meg. Milyen barát vagyok én?

Felpattantam, és főztem még egy kávét, csak hogy lefoglaljam magam. A sziszegő, pattogó gép fölött álltam, és a körömágyamat rágcsáltam, miközben az a tíz év járt a fejemben, amióta nem láttam Clare-t. Amikor lefőtt a kávé, töltöttem magamnak egy csészével, és visszamentem az asztalomhoz, de nem folytattam a munkát. Helyette megnyitottam a Google-t, és begépeltem a következőt: „Clare Cavendish Facebook”.

Mint kiderült, sok Clare Cavendish él a világon, ki is hűlt a kávém, mire ráakadtam egyre, akiről el tudtam képzelni, hogy ő az én egykori barátnőm. A profilképen egy nő meg egy férfi állt egymás mellett, akik a Ki vagy, doki? szereplőinek öltöztek. A kócos, vörös parókától nem sokat láttam, de volt valami ismerős abban, ahogy a nő hátravetett fejjel nevetett, ezért nem tekertem tovább a végeláthatatlan listán. A férfi Matt Smithnek öltözött, zsíros haja, fémkeretes szemüvege és csokornyakkendője volt. Rákattintottam a fotóra. Sokáig néztem a párt, és próbáltam kivenni a nő vonásait. Minél tovább erőltettem a szememet, annál inkább biztosra vettem, hogy Clare az. A férfit nem ismertem.

A „névjegy” fülre kattintottam. Közös ismerős: Nina da Souza. Most már biztos lehettem benne, hogy ő az a Clare. Az is ki volt írva, hogy kapcsolatban van William Pilgrimmel. Először nem is vettem észre, hogy ismerősen cseng ez a név, de amikor mégis, nem tudtam, vajon miért. Talán a suliból? De a mi évfolyamunkra csak egy William járt, Will Miles. Pilgrim. Nem emlékeztem egyetlen Pilgrimre sem a suliból. Rákattintottam a profilképre, de az csak egy fél pohár sört ábrázolt.

Visszatértem Clare fotójára, és miközben azon gondolkodtam, mitévő legyek, Flo szavai visszhangoztak a fejemben. Nagyon reméli, hogy eljössz! Sokat beszél rólad.

Elszorult a szívem. Bűntudat ébredt bennem.

Vissza sem néztem, úgy jöttem el. Mélyen megráztak a történtek, alig tértem magamhoz. Sokáig csak ahhoz volt erőm, hogy a legalapvetőbb dolgokra koncentráljak, az is erőfeszítést igényelt, hogy egyik lábamat tegyem a másik után, és előre haladjak. A múltat mindenképpen a hátam mögött akartam tartani.

Csak ehhez volt energiám. Gondolni sem akartam arra, amit magam mögött hagytam.

De most, hogy Clare szemébe néztem, miközben régi barátnőm csábosan tekintett ki a vörös paróka alól, mintha könyörgést és szemrehányást láttam volna benne.

Emlékeztem, milyen értékesnek éreztem magamat már csak attól is, hogy egy zsúfolt teremben pont engem választott. Mély, gurgulázó nevetésére, az órai levelezésünkre, kíméletlen humorérzékére.

Arra is emlékeztem, amikor hatévesen a hálószobája padlóján aludtam – az volt az első éjszakám, amit nem otthon töltöttem. Hallgattam puha lélegzését. Rosszat álmodtam, bepisiltem, és Clare… Clare megölelt, odaadta nekem a maciját, aztán kilopózott a szekrényhez új ágyneműért, a koszosat meg a szennyestartó kosárba rejtette.

Hallottam, ahogy anyukája álmosan suttog neki a lépcsőn. Azt kérdezte, mit csinál, és Clare habozás nélkül felelt: – Kiborítottam a tejet, anyu, és teljesen eláztattam Lee ágyát.

Egy pillanatra visszarepültem az időben. Ott voltam, húsz évvel azelőtt, kicsi voltam, és meg voltam rémülve. Még most is érzem Clare szobájának illatát – éjszakai leheletünk áporodott szagát, az ablakpárkányon egy üvegben őrzött fürdőgolyók, a frissen mosott ágynemű illatát.

– Senkinek se mondd el! – súgtam, miközben áthúztuk az ágyamat, és a táskámba dugtam a pisis pizsamanadrágot.

A fejét rázta.

– Dehogy mondom!

És nem is tette.

Még mindig a számítógépnél ültem, amikor pityegés jelezte egy újabb e-mail érkezését. Nina küldte.

Akkor mi a terv? Flo a fejemen ugrál. Áll az alku? N.

Felálltam, elsétáltam az ajtóig, és közben bizsergett az ujjam. Már akkor éreztem, hogy ostobaság, amire készülök. Visszamentem a laptophoz, és mielőtt még meggondolhattam volna magamat, gyorsan bepötyögtem a választ: Oké, áll az alku. Puszi!

Nina egy órával később írt vissza.

Hűha! Félre ne érts, de hallod, megleptél! De kellemes meglepetés volt. Eszedbe se jusson cserbenhagyni! Ne feledd, orvos vagyok, és legalább három olyan módszerrel tudnálak megölni, ami után nem marad bizonyíték. N.

Mély levegőt vettem, megnyitottam Flo első üzenetét, és ezt válaszoltam rá:

Kedves Florence! (Flo?)

Köszönöm a meghívást, örömmel elfogadom. Kérlek, köszönd meg a nevemben Clare-nek, hogy gondolt rám! Már nagyon várom, hogy találkozhassak veletek Northumberlandben, és újra láthassam Clare-t.

Baráti üdvözlettel:

Nora (Clare Lee-ként ismer)

Ui.: Kérlek, erre az e-mail címre írj, ha valami változás van! A másikat ritkábban nézem.

Ezek után folyamatosan érkeztek az újabb és újabb üzenetek. A többség sajnálkozva utasította el a meghívást, de későn értesültek a lánybúcsúról, már volt programjuk. Egész hétvégére elutazom… Nagyon sajnálom, de dolgoznom kell… Temetésre megyek a családdal… (Nina megjegyzése: Amelyik még egyszer a „válasz mindenkinek” gombra kattint, azt magam fogom elásni.) Sajnos Cornwallba megyek búvárkodni! (Nina megjegyzése: Búvárkodni? Novemberben? Ennél jobb kifogás nem jutott eszébe? Basszus, ha tudom, hogy ilyen alacsonyan van a léc, azt mondtam volna, hogy Chilében ragadtam egy bányában!)

Megint munka. Megint előre leszervezett program. Közte néhány igen.

Végre kialakult a lista. Clare, Flo, Melanie, Tom (Nina megjegyzése: ???), Nina, én.

Csak hat ember. Ahhoz képest, hogy mennyire népszerű Clare, ezt kevésnek éreztem. Mármint ahhoz képest, amilyen népszerű a suliban volt. De tény, hogy Flo későn szólt.

Vajon ezért hívott meg engem? Hogy velem is többen legyünk? De nem, ez nem vall Clare-re. Legalábbis az a lány, akit régen ismertem, pontosan azokat hívta volna meg, akiket csak akar, és úgy csűrte-csavarta volna a dolgot, hogy a végén az derüljön ki, annyira exkluzív a buli, hogy csak maroknyi ember mehet el.

Besöpörtem az emlékeket a napi rutin szőnyege alá. Mégis újra és újra felbukkantak – hol futás közben, hol az éjszaka közepén, mindig akkor, amikor a legkevésbé vártam.

Miért, Clare? Miért pont most?

3

Félelmetesen gyorsan eljött a november. Nagyon igyekeztem minél kevesebbet foglalkozni a lánybúcsúval, és a munkámra koncentrálni, de ahogy közeledett a hétvége, ez egyre inkább nehezemre esett. Hosszabb útvonalakon futottam, hogy minél fáradtabb legyek, mire elérkezik a lefekvés ideje, de amint letettem a fejemet, megkezdődött a sustorgás. Tíz év. Azok után, ami történt. Lehet, hogy óriási hibát követek el?

Ha nem ígértem volna meg Ninának, hogy elmegyek, kihátráltam volna a dologból, de amikor eljött a tizennegyedike, ott voltam – hideg, borús reggelen szálltam le a vonatról Newcastle-ben, kezemben a csomagommal, oldalamon Ninával, aki maga sodorta cigarettával a szájában morgolódott, hogy mennyivel jobb lenne otthon lenni. Közben én kávét vettem a peronon egy bódénál. Ez már a harmadik lánybúcsú idén (szippantás a cigiből), a legutóbbira majdnem ötszáz fontja ment rá (szippantás), és ha az esküvőt is beleszámolja, ez a mostani nem fog megállni egy ezres alatt (füst kifújása). Igazából kedve lenne inkább írni nekik egy csekket egy nagyobb összegről, és megtartani az éves szabadságát. És azt sem érti pontosan, miért nem hozhatta el Jesst, pufogott tovább, miközben tűsarkújával eltaposta a csikket.

– Azért, mert ez egy lánybúcsú – feleltem. Felhajtottam a maradék kávét, aztán követtem Ninát a parkolóba. – Mert az egésznek az a lényege, hogy mindenki otthon hagyja a párját. Különben, basszus, simán eljöhetne a vőlegény is, nem?

Nem szoktam káromkodni, csak ha Ninával vagyok. Valahogy kihozza belőlem. Lehet, hogy van egy másik énem, egy káromkodós, aki alig várja, hogy elszabadulhasson.

– Még mindig nem vezetsz? – kérdezte Nina, amikor a bérelt Ford hátsó ülésére hajítottuk a táskáinkat.

Vállat vontam.

– Ezt az alapvető képességet sosem sajátítottam el, bocs.

– Tőlem ne kérj elnézést – csóválta a fejét, miközben beült a kormány mögé, bevágta az ajtót, és a gyújtásba helyezte a kulcsot. – Utálok utas lenni. A vezetés olyan, mint a karaoke. Ha te csinálod, akkor király, de ha más, az ciki vagy ijesztő.

– Hát… tudod, csak az van… Londonban élek, és ott inkább luxus kocsit tartani, mint szükséglet. Nem?

– Én a szüleimhez is telekocsival megyek.

– Hmmm. – Kinéztem az ablakon, Nina pedig kinyomta a kuplungot. A kocsi akkorát ugrott, mint egy nyúl, aztán elindultunk. – Ausztrália jó messze van Volvóval.

– Jaj, el is felejtettem, hogy anyukád emigrált. Ööö… A mostohaapáddal. Őt hogy is hívják?

– Philipnek – feleltem. Miért érzem úgy magam, mint egy durcás tinilány, ahányszor kimondom a nevét? Semmi baj sincs a nevével.

Nina sokatmondóan nézett rám, aztán a GPS felé fordult.

– Bekapcsolnád, és beírnád az irányítószámot, amit Flótól kaptunk? Így lesz esélyünk élve kikeveredni Newcastle központjából.

Westerhope, Throckley, Stanegate, Haltwhistle, Wark… ahogy elsuhantak az ablak előtt a táblák, olyan érzésem volt, mintha valami furcsa verset olvasnék. Úgy kígyózott előttünk az út, mint egy ólomszürke szalag, amelyet behajítottak a birkákkal pettyezett lápok és alacsony hegyek közé. Az ég felhős volt. A kis kőházak apró csoportjai, amelyek mellett időnként elhajtottunk, úgy bújtak meg a völgyekben, mintha el akarnának rejtőzni a szemünk elől. Nem volt szükség rá, hogy navigáljak, olvasni pedig nem tudok a kocsiban, mert hányingerem lesz, úgyhogy lehunytam a szememet, és igyekeztem kizárni Ninát és a rádiót. Egyedül akartam maradni a kérdéseimmel.

Miért, Clare? Miért pont most?

Most, hogy férjhez megy, fel akarja éleszteni a régi barátságot? De ha így van, miért nem hívott meg az esküvőre? Nina kapott meghívót, tehát nem arról lehet szó, hogy csak a szűk család vesz részt a ceremónián.

Lelki szemeim előtt a fejét csóválta, és türelemre intett, azt akarta, hogy várjak. Clare mindig is szerette a titkokat. Egyik kedvenc hobbija volt, hogy mindenfélét kiderített az emberről, aztán meg célozgatott. Nem híresztelte el – csak homályosan utalgatott beszélgetés közben, úgy, hogy csak az érintett értse, miről beszél. Így tudatta, hogy tudja a titkodat.

Hexhamben megebédeltünk, és Nina elszívott egy cigit, aztán tovább haladtunk a Kielder-erdő felé, vidékre, ahol az ég egészen alacsonyan függ. Ahogy az út szűkült, úgy tűnt, egyre közelebb lépnek hozzánk a fák. Átlépkedtek a tőzeges gyepen, és az út mellett álltak őrt. Csak egy vékony kőfal választotta el őket tőlünk.

Amikor beértünk az erdőbe, a GPS-jel először gyengült, aztán el is vesztettük.

– Várj csak! – túrtam a válltáskámba. – Nekem megvan kinyomtatva az útleírás, amit Flo küldött.

– Ezennel az év kiscserkészévé nyilvánítalak – gúnyolódott Nina, de azért érezhetően megkönnyebbült. – Mégis mi bajod van az iPhone-nal?

– Nincs nekem azzal semmi bajom – mutattam fel a mobilomat, amely folyamatosan és sikertelenül próbálta betölteni a Google térképet. – Csak elég kiszámíthatatlan, mikor tűnik el a térerő. – A papírt néztem. Üvegház, Stanebridge út, ez volt a fejlécben. – Oké, most jobbra. A kanyar után jobbra. Bármelyik pillanatban… – Elhúztunk az elágazás mellett, mire én kedvesen így szóltam: – Ez volt az. Itt kellett volna elfordulni.

– Kurva jó navigátor vagy ám!

– Mi van?

– Képzeld, az elágazás előtt kellene szólni, hogy forduljak le! – A GPS robothangját utánozta: – Ötven méter után… fordulj… balra. Harminc méter után… fordulj… balra. Fordulj vissza, ahol lehet. Újratervezés.

– Jó, akkor fordulj vissza, ahol lehet, drágám. Túlmentél.

– Leszarom én, hogy hol lehet – közölte Nina, majd a fékbe taposott, és gyorsan, rosszkedvűen, Y alakban megfordult a következő kanyarban. Becsuktam a szememet.

– Mit is mondtál a karaokéról?

– Nyugi már, ez zsákutca, nem jöhetett volna senki.

– Persze, kivéve a többi hat meghívottat.

Óvatosan kinyitottam a szememet, és azt láttam, hogy sikeresen megfordultunk, és az ellenkező irányba hajtunk.

– Oké, itt van. A térképen úgy néz ki, mint egy turistaút, de Flo egyértelműen ezt jelölte meg.

– Ez tényleg turistaút!

Elrántotta a kormányt, befordultunk, és megindultunk a hepehupás, sáros ösvényen.

– Na, ezt hívják földútnak – nyögtem ki, amikor végre kaptam levegőt. Nina végighajtott egy olyan kátyú szélén, ami leginkább vízilovaknak való medencére hasonlított, aztán egy újabb kanyarnál elfordult. – Ez lehet a bekötőút? Még majdnem egy kilométerre vagyunk a háztól.

Az útleírás utolsó oldalán jártunk. Ez úgy nézett ki, mint egy légi felvétel, és csak azt az egy házat jelölték rajta.

– Ha ez a házhoz vezető bekötőút – morgott Nina, miután a kocsit megint megdobta egy gödör –, akkor kurva jó lenne, ha rendben tartanák. Ha megsérül a kocsi alváza, tutira beperelek valakit. Nem érdekel, kit, de csesszem meg, ha kifizetem a kárt!

A következő kanyar után egyszer csak ott voltunk. Nina behajtott a keskeny kapun, leparkolt, leállította a motort, aztán mindketten kiszálltunk a kocsiból, és csak néztük a házat.

Nem tudom megmondani, mire számítottam, de nem erre. Talán valami rozoga viskóra, régi gerendákra és alacsony mennyezetre. Ehelyett egy elképesztő fém- és üvegépítmény állt előttünk. Úgy nézett ki, mintha egy gyerek hajította volna be az erdő közepére, miután elunta a minimalista építőjátékot. Annyira nem illett a környezetébe, hogy Ninával tátott szájjal bámultuk.

Nyílt az ajtó, megláttam a szőke hajat, és egy pillanatra teljesen pánikba estem. Hiba volt idejönni, de már késő visszacsinálni.

Az ajtóban ott állt Clare.

Csak… eléggé megváltozott.

Végül is eltelt tíz év, gondoltam magamban. Az emberek változnak, meghíznak. Huszonhat évesen már más emberek vagyunk, mint tizenhat évesen voltunk. Ezt én tudhatnám a legjobban.

De Clare – mintha megtört volna, mintha kialudt volna a fénye.

Aztán megszólalt, és ezzel lerombolta az illúziót. A hangja egyáltalán nem is emlékeztetett Clare-re. Nagyon előkelő és mély volt, míg Clare-é magas és kislányos.

– Helló!!! – köszöntött minket olyan hangsúllyal, hogy könnyedén ki lehetett érezni belőle a három felkiáltójelet. Még be sem mutatkozott, már tudtam, kicsoda. – Flo vagyok!

Bizonyára ismerik az érzést, amikor meglátják egy híresség testvérét, és olyan, mintha magát a hírességet látnák, csak az elvarázsolt kastély egyik tükrében. A tükör torzít, de nem könnyű megmondani, miben különbözik a két ember, csak azt látjuk, hogy nem egyformák. Eltűnt a lényeg, hamis hang került a dalba.

Ilyen volt az ajtóban álló lány is.

– Te jó isten! – kiáltotta. – De jó látni benneteket! Nyilván te vagy… – Egyikünkről a másikunkra nézett, és a könnyebbel kezdte. Nina száznyolcvankét centi és brazil. Pontosabban az apukája Brazíliából származik. Nina Readingben született, az anyukája pedig Dalstonban. Profilból leginkább egy sólyomra hasonlít, és a haja olyan, mint Eva Longoriáé.

– Nina, igaz?

– Aha – nyújtott kezet Nina. – Te meg ezek szerint Flo vagy.

– Ja!

Nina olyan pillantást lövellt felém, hogy nehéz volt nem elnevetni magamat. Nem gondoltam volna, hogy van ember, aki az igen helyett azt mondja, ja. Azt hittem, az iskolában kiverik belőlük, vagy legkésőbb az egyetemen leszoknak róla, amikor mindenki rajtuk röhög. Úgy látszik, Flót keményebb fából faragták.

Flo lelkesen rázta meg Nina kezét, aztán ragyogó mosollyal fordult felém.

– És akkor te csak… Lee lehetsz, ugye?

– Nora – feleltem.

– Nora? – ráncolta a homlokát értetlenül.

– A nevem Leonora. Az iskolában Lee-nek szólítottak, de most már jobban szeretem a Norát. Ezt írtam is az e-mailben.

Mindig is utáltam Lee lenni. Az fiúnév, és elkerülhetetlenül csúfolják miatta az embert a társai. Lee Lee, a pisis! Lee Lee, a pisis! Ehhez jön még a vezetéknevem, a Shaw. Lee Shaw, a kígyó!

Lee meghalt, kész, vége. Legalábbis reméltem.

– Ja, tényleg! Van egy Leonora nevű unokatestvérem, őt Leónak szólítjuk.

Kirázott a hideg. Csak azt ne! Csak a Leót ne! Csak egyetlen ember szólított így egész életemben.

Egyre kínosabbá vált a csend, amelyet végül Flo tört meg kissé erőltetett nevetésével.

– Haha! Oké, jól van. Na, hát, hogy ez mekkora buli lesz! Clare még nincs itt, de én úgy éreztem, koszorúslányként az a dolgom, hogy én érkezzek először.

– És milyen kínzásokat eszeltél ki számunkra? – kérdezte Nina, miközben átcibálta a táskáját a küszöbön. – Lesz tollboa meg csokoládépénisz? Már most szólok, hogy arra allergiás vagyok, anafilaxiás sokkot kapok tőle, és nincs kedvem elővenni az Epipent.

Flo idegesen nevetett. Rám nézett, aztán megint Ninára, és próbálta eldönteni, vajon Nina viccel-e. Ha az ember nem ismeri, ez nem is olyan könnyű feladat. Nina komolyan nézett vissza rá, és láttam rajta, hogy azon gondolkodik, még jobban behúzza-e Flót a csőbe.

– Szép ez a… ööö… ház – váltottam témát, pedig valójában nem éppen ezzel a szóval lett volna kedvem jellemezni az épületet. Hiába vették körül fák, mégis fájdalmasan kiszolgáltatottnak éreztem magamat benne. Az üveg az egész völgy előtt feltárta a ház belsejét.

– Ugye? – mosolygott büszkén Flo. Megkönnyebbült, hogy már nem Nina allergiájáról van szó. – A nagynéném nyaralója, de télen nem szokott jönni, mert túlságosan el van zárva a külvilágtól. Erre van a nappali…

Átmentünk a magas előszobán, majd be a hosszú, alacsony helyiségbe, amelynek egyik fala teljes egészében üvegből készült, és az erdőre nézett. Furcsán meztelennek éreztem magam. Olyan volt, mintha egy színpadon állnánk, és a közönség a fák közül leselkedne ránk. Kirázott a hideg. Hátat fordítottam az ablaknak, és körülnéztem. A süppedős kanapék ellenére is üresnek hatott a szoba, és hamarosan rá is jöttem, mi ennek az oka. Nemcsak a rendetlenség hiánya és a minimalista berendezés tette – három cserepes növény a kandallópárkányon, egyetlen Mark Rothko-festmény a falon –, hanem az is, hogy egyetlen könyvet sem láttam sehol. Nem úgy éreztem magam, mint egy nyaralóban. Ahány helyen én eddig nyaraltam, mindenhol volt legalább egy polc Dan Brown és Agatha Christie könyveinek rojtosra olvasott példányaival. Ez a ház leginkább valami bemutatóteremnek tűnt.

– Itt a vonalas telefon – mutatott Flo egy régi, körtárcsás készülékre, amely szörnyen kirítt a minimalista környezetből. – Nem nagyon van térerő, úgyhogy használjátok bátran!

De én nem a telefont néztem. A modern kandalló fölött valami még kevésbé odaillőre lettem figyelmes – egy polírozott vadászpuska függött a falba fúrt faszögeken. Úgy nézett ki, mintha egy vidéki kocsmából került volna oda. Vajon igazi?

Csak ekkor vettem észre, hogy Flo még mindig beszél, úgyhogy minden erőmmel igyekeztem levenni a szememet a fegyverről.

– … és az emeleten vannak a hálószobák – fejezte be. – Segítsek vinni a csomagokat?

– Nem kell, köszönöm – feleltem, de velem egy időben Nina így válaszolt:

– Hát, ha már így felajánlottad…

Flo meglepődött, de egy határozott mozdulattal kivette Nina kezéből a hatalmas, kerekes bőröndöt, és felráncigálta a tejüveg lépcsőkön.

– Mint mondtam – lihegte –, négy hálószoba van. Úgy gondoltam, én Clare-rel aludnék, ti együtt, Tom meg külön, okéka?

– Okéka – felelte Nina, és egyetlen arcizma sem rándult.

Rosszul érintett a hír, hogy szobatársat kapok, mert azt hittem, lesz majd lehetőségem elvonulni a többiektől.

– És akkor még marad Mels, mármint Melanie. Neki van egy hathónapos babája, úgyhogy azt gondoltam, a lányok közül ő érdemli meg legjobban, hogy külön szobája legyen.

– Mi van? Ugye, nem hozza ide a gyerekét? – kérdezte őszinte rémülettel a tekintetében Nina.

Flo idétlenül nevetett, aztán a szája elé kapta a kezét, és megpróbált erőt venni magán. Szemmel láthatóan zavarba jött.

– Nem, dehogy! Csak szerintem neki lesz leginkább szüksége arra, hogy jól kialudja magát.

– Ja, oké – bólintott Nina, és bekukucskált az egyik hálószobába. – Akkor melyik is a miénk?

– A két hátsó a legnagyobb. Ti Lee-vel alhattok a jobb oldaliban, mert az kétágyas. A másikban franciaágy van, de nekem nem gond, ha Clare-rel kell aludnom.

Felért az emeletre, és heves zihálás közben a jobb oldali, világosbarna faajtóra mutatott.

– Parancsoljatok!

Odabent két szép, fehér ágy meg egy alacsony fésülködőasztal várt minket. Olyan személytelen volt, mint egy szállodai szoba, de engem legjobban az ágyak melletti, hátborzongató üvegfal zavart, amely észak felé nézett a fenyőerdőre. Itt még kevésbé értettem a funkcióját. A ház végében emelkedő volt, úgyhogy innen nem nyílt olyan szép kilátás, mint elöl. Rettenetes bezártságérzetet keltett ez a sötétzöld fal, amely egyre sötétedett, ahogy lassan lement a nap. Mindkét oldalon lógott egy-egy nehéz, krémszínű függöny. Kedvem lett volna azonnal elhúzni mindkettőt, de uralkodtam magamon.

Flo hangos puffanással tette le Nina bőröndjét. Megfordultam, és ő mosolygott. Ettől a széles mosolytól majdnem olyan szépnek láttam, mint amilyen Clare volt a gimiben.

– Van kérdés?

– Van – bólintott Nina. – Rágyújthatok?

Flo egészen elhűlt.

– Sajnos a nagynéném nem szereti, ha valaki a házában dohányzik. De van erkélyetek. – Nagy nehezen sikerült kinyitnia az üvegajtót. – Kint nyugodtan rágyújthatsz.

– Szuper – felelte Nina. – Köszönöm.

Flo újabb küzdelmet vívott az ajtóval, hogy be tudja csukni, de végül sikerrel járt. Felegyenesedett, egészen kipirult az erőlködéstől. A kezét a szoknyájába törölte.

– Jó, akkor most magatokra hagylak, pakoljatok csak ki! Aztán a földszinten találkozunk, ja?

– Ja! – felelte Nina lelkesen. Csak remélni mertem, elég hangos volt az én számból elhangzott „köszönjük” ahhoz, hogy Flo ne hallja meg Nina gúnyolódását. Valójában annyira jól sikerült, hogy gyakorlatilag rákiabáltam Flóra, és furcsán agresszívnak tűntem.

– Ööö, oké – szólt Flo bizonytalanul, aztán kihátrált a szobánkból, majd eltűnt.

– Nina… – szólaltam meg fenyegetően.

Nina közben az ablakhoz lépett, és kinézett rajta.

– Mi van? – kérdezte a válla fölött. Aztán: – Tehát ez a Tom most már biztosan férfi egyed, tekintve, hogy Flo milyen elszántan igyekszik elzárni dühöngő Y-kromoszómái elől a mi intim testrészeinket.

Ettől akaratlanul is felhorkantottam. Ez az érdekes Ninában – olyasmit is megbocsájt neki az ember, amit más nem úszna meg szárazon.

– Valószínűleg meleg, különben hogy kerülne egy lánybúcsúra.

– Ööö, ellentétben az általad megfogalmazott tévhittel, az a tény, hogy valaki a másik csapatban játszik, nem változtatja meg az illető nemét. Szerintem. Vagy várj csak… – Belenézett a dekoltázsába. – Nem, minden oké. Mindkét D kosár megvan, és jól van.

– Nem úgy értettem, te is tudod.

Ledobtam a táskámat a földre, aztán eszembe jutott a neszesszerem, és óvatosan elhúztam a cipzárt. Az edzőcipőm volt legfölül. Mindjárt az ajtó mellé is tettem, mintegy emlékeztetőül, hogy van „vészkijárat”.

– A lánybúcsú részben a férfiak szeretetéről szól, és éppen ez a közös a nőkben meg a meleg férfiakban.

– Basszus, és ezt csak most mondod? Ha legközelebb meghívnak minket egy lánybúcsúra, légyszi, kattints már a „válasz mindenkinek” gombra, aztán írd meg, hogy Nina nem tud jönni, mert nem szereti a férfiakat!

– Jaj, az ég áldjon meg! Hát mondtam, hogy részben szól arról!

– Jól van. – Nina újra az ablak felé fordult. Az erdőt nézte. A fák törzse sötét vonásnak tűnt a zöld lombok közt. Tragikus hangon szólalt meg újra: – Én már úgyis megszoktam, hogy kiközösítenek a heteronormatív társadalomból.

– Kapd be! – mordultam rá. Amikor megfordult, nevetett.

– Amúgy mit keresünk mi itt? – kérdezte, és ledobta magát az egyik ágyra. Lerúgta a cipőjét is. – Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de én már vagy három éve nem láttam Clare-t.

Nem feleltem, mert nem tudtam, mit mondhatnék.

Minek jöttem el? Minek hívott meg Clare?

– Nina – kezdtem. Gombóc nőtt a torkomban, és egyre gyorsabban vert a szívem. – Nina, ki…?

De mielőtt még befejezhettem volna, dörömbölés hallatszott be a szobánkba. Visszhangzott az egész ház.

Valaki megérkezett.

Egyszerre nem is voltam olyan biztos benne, hogy választ szeretnék kapni a kérdéseimre.

4

Ninával összenéztünk. A szívem úgy vert, mintha a kopogtató visszhangozna benne, de nem hagytam, hogy idegességem kiüljön az arcomra.

Tíz év. Vajon megváltozott? És én megváltoztam?

Nagyot nyeltem.

Hallottam, ahogy Flo a magas előszobán keresztül a bejárathoz siet, aztán fém csikorgott a fémen, és kinyílt az ajtó. Ezt mormogás követte.

Füleltem. A hangokból ítélve nem Clare érkezett meg. Flo nevetése nem nyomta el egészen… a férfihangot.

Nina az oldalára fordult, és felkönyökölt.

– Nahát, nahát… Úgy hallom, megérkezett az Y kromoszóma képviselője, Tom.

– Nina…

– Mi van? Miért nézel így rám? Inkább menjünk le, köszöntsük a baromfiudvar kakasát!

– Nina! Ne!

– Mit ne? – Felpattant.

– Ne hozz minket kínos helyzetbe! Őt se!

– Ha mi vagyunk a tyúkok, akkor ő a kakas, ezt akármelyik zoológus megmondja.

– Nina!

De már el is indult lefelé, még cipőt sem húzott.

– Helló, azt hiszem, mi még nem ismerjük egymást…

Azt hiszem, mi még nem ismerjük egymást… Akkor biztos, hogy nem Clare jött meg. Mélyet sóhajtottam, és én is lementem a többiekhez.

Először fentről láttam a kis csoportot. A bejáratnál egy lány állt, aki fényes, egyenes haját kontyba kötötte. Feltételeztem, hogy ő lehet Melanie. Mosolygott és bólogatott arra, amit Flo mondott, de közben a kezében tartotta a mobilját, és elmerülten nyomkodta a kijelzőt. Kicsit arrébb egy pasi állt kezében Burberry táskával. Gesztenyebarna, egyenes haja volt, és makulátlan öltözékben jelent meg – fehér ingét valószínűleg mosodában mosatta, mert földi halandó képtelen lenne ilyen tökéletesre vasalni az ingujj hajtókáját –, szürke pamutnadrágjáról pedig üvöltött, hogy Paul Smith. Amikor meghallotta a lépteimet, felnézett és rám mosolygott.

– Szia, én Tom vagyok.

– Szia, én Nora. – Erőt vettem magamon, hogy meg tudjam tenni az utolsó néhány lépést, és kezet nyújtottam neki. Valamiért hihetetlenül ismerős volt az arca, de nem tudtam hová tenni. A sötét hajú lányhoz fordultam. – Te pedig bizonyára… Melanie vagy.

– Ööö, igen, szia. – Felnézett, és idegesen elmosolyodott. – Bocsánat, csak… Egyedül hagytam otthon a párommal a hathónapos kisfiamat. Most először. Nagyon szeretnék hazatelefonálni, megtudni, hogy vannak, de nincs térerő.

– Az nem nagyon van errefelé – rázta a fejét Flo szégyenkezve. Egészen elpirult, és én nem tudtam eldönteni, hogy az idegességtől vagy az izgalomtól. – Ne haragudj! A kert végében néha el lehet csípni valamicskét, vagy akár az erkélyeken is, ez szolgáltatótól függ. De a nappaliban van vonalas telefon. Gyere, megmutatom.

Újból Tom felé fordultam. Még mindig az a furcsa érzésem volt, hogy láttam már valahol.

– Szóval… honnan ismered Clare-t? – tettem fel a kérdést.

– Jaj, hát, tudod, ilyen a színház, mindenki ismer mindenkit. Amúgy a férjemen keresztül ismertem meg. A férjem rendező.

Nina Tom háta mögött teátrálisan rám kacsintott. Dühösen ráncoltam a szemöldökömet, de gyorsan felvettem az eredeti arckifejezésemet, amikor megláttam, milyen furán néz Tom.

– Bocs, folytasd – szólalt meg Nina komolyan.

– Na, szóval, a Királyi Színházi Társaság jótékonysági eseményén ismertem meg Clare-t. Bruce ott rendezett valamit, és belekeveredtem a szakmai beszélgetésbe.

– Színész vagy? – kérdezte Nina.

– Nem, drámaíró.

Mindig furcsa élmény másik íróval találkozni. Mintha bajtársak lennénk, mintha ugyanabba a szabadkőműves páholyba tartoznánk. Vajon a vízvezeték-szerelők is így élik meg, ha szakmabelivel találkoznak? Vajon titokban a könyvelők is összekacsintanak? Talán azért van ez így nálunk, mert elég ritkán futunk össze. Az írók szakmai életük jó részét egyedül töltik.

– Nora is író – közölte Nina. Úgy méregetett minket, mint két nehézsúlyú ökölvívót, akik most lépnek ringbe, hogy lebokszolják a nézeteltérést.

– Komolyan? – Tom úgy nézett rám, mintha csak most vett volna észre. – Mit írsz?

Fúj, de utálom ezt a kérdést! Nem szeretek az írásról beszélni, mert olyan érzés, mintha valaki a csak rám tartozó gondolataim között turkálna.

– Ööö… regényeket – feleltem nem túl informatívan. Valójában krimiket, de ha ezt elárulom, akkor az emberek azonnal meg akarják mondani, mi legyen a következő regényem cselekménye, vagy mi legyen a következő gyilkosom indítéka.

– Komolyan? Milyen néven írsz?

Milyen szépen fogalmazta meg, hogy még nem hallott rólam! Mások sokkal faragatlanabbul fejezik ki magukat.

– L. N. Shaw – feleltem. – Az N igazából nem jelent semmit. Nincs második keresztnevem. Csak azért tettem bele, mert az L. Shaw furán hangzott, és az L. N. Shaw izgalmasabb is, ha érted, mire gondolok. Te meg színdarabokat írsz?

– Igen. Irigylem a regényírókat, mert ti mindent magatok kontrolláltok. Nektek nem kell megküzdenetek azzal a szituációval, amikor a színészek lemészárolják a legjobb soraitokat. – Természetellenesen fehér fogakkal mosolygott. Vajon porcelán héjat tetetett fel?

– De azért jó lehet másokkal együtt dolgozni – véltem. – Úgy megoszlik a felelősség. Egy színdarab elég nagy dolog.

– Hát, igen. Ugyan osztozni kell a sikeren, de ha szar repül a ventilátorba, legalább mindenkinek jut abból is.

Válaszolni akartam, de ekkor meghallottuk a telefonkagyló csörrenését – Melanie befejezte a beszélgetést. Tom a hang felé fordult, és a fejtartásából, vagy talán az arckifejezéséből rájöttem, honnan olyan ismerős.

A képről! Clare facebookos profilképéről. Vagyis az a másik ember a fotón nem Clare párja, hanem Tom.

Még mindig ezen gondolkodtam, amikor Melanie széles mosollyal az arcán visszatért közénk.

– Fú, végre elértem Billt. Otthon minden a legnagyobb rendben van. Ne haragudjatok, hogy nem tudtam rátok figyelni, de még sosem maradtam ki éjszakára, és ez most elég komoly próbatétel nekem. Nem mintha attól tartanék, hogy Bill nem tudja megoldani, mert meg fogja, csak… Na, mindegy, túl sokat beszélek. Szóval te vagy Nora?

– Mindenki a nappaliba! – kiáltott Flo a konyhából. – Készül az uzsonna.

Engedelmesen bevonultunk a szobába. Figyeltem, ahogy Tom és Melanie körülnéz a hatalmas, üvegfalú helyiségben.

– Azért nem semmi ez a kilátás az erdőre – szólalt meg Tom.

– Aha. – Én is az erdőbe bámultam. Már sötétedett, és az árnyak miatt olyan érzésem támadt, mintha a fák közelebb léptek volna a házhoz, és felénk hajolnának, hogy eltakarják az eget. – Fura. Kiszolgáltatottnak érzem magamat. Talán a függöny hiányzik.

– Olyan, mintha az ember szoknyája hátul beakadt volna a bugyijába – közölte Melanie, aztán elnevette magát.

– Nekem tetszik – felelte Tom. – Olyan, mint egy színpad.

– És mi vagyunk a közönség? – kérdezte Melanie. – Elég unalmas ez a darab. Eléggé fásultak a színészek! – A fákra mutatott, hátha nem értettük a szójátékot. – Értitek! Fák, fásultak…

– Értettük – vágott a szavába Nina savanyúan. – De nem hiszem, hogy Tim ezt akarta mondani.

– Tom – javította ki Tom. Mintha kissé ingerült lett volna. – És nem, pont fordítva gondoltam. Mi vagyunk a színészek. – Az üvegfal felé fordult. – A közönség… A közönség odakint van.

Szavai hallatán kirázott a hideg. Talán azért, mert az egyre sűrűsödő sötétségben a fatörzsek tényleg úgy néztek ki, mint néma nézők. Vagy csak az okozta, hogy Tom és Melanie hűvös levegőt hozott magával a házba. Akárhogy is, amikor Londonból eljöttem, még ősz volt, de itt, északon az az érzésem támadt, hogy egyik pillanatról a másikra beköszöntött a tél. Erről nem csak a sűrű fenyők tehettek, amelyek eltakarták a fényt, de még csak nem is a hideg, csípős levegő, amely fagyot ígért. Közeledett az éjszaka, és egyre inkább úgy éreztem magamat a házban, mintha üvegkalitkában lennék, amely úgy világít, mint lámpás az éjszakai sötétben. Elképzeltem, amint ezer molylepke köröz körülötte, mert odavonzza őket a fény, hogy aztán a hideg, ellenséges üvegnek csapódva leljék halálukat.

– Fázom – váltottam témát.

– Én is – dörzsölgette Nina a karját. – Be tudjuk gyújtani azt a kályhát? Gázzal működik?

Melanie letérdelt elé.

– Fával. – Megküzdött a kilinccsel, de végül kinyílt az ajtó. – Hasonlóm van otthon. Flo! – kiáltott a konyhában tevékenykedő vendéglátónknak. – Begyújthatjuk a kályhát?

– Aha! – kiabálta Flo. – A kandallópárkányon, egy cserépben van gyújtóforgács. De ha nem megy, mindjárt jövök.

Tom a kandallóhoz lépett, belenézett az apró, minimalista cserepekbe, aztán szinte megkövült. Ugyanaz döbbentette meg, mint amitől korábban már nekem is földbe gyökerezett a lábam.

– Jó ég! – A vadászpuska volt az, amely a faszögekről lógott, valamivel szemmagasság fölött. – Ezek nem hallottak Csehovról?

– Csehovról? – hallottuk Flo hangját az előszobából. Egy tálcát egyensúlyozott a csípőjén. – Az orosz pasiról? Ne izguljatok, csak vaktöltény van benne. A nagynéném ezzel szokta elkergetni a nyulakat. Felzabálják a virághagymákat, és feltúrják a kertet. Ezzel szokott rájuk lőni az ablakból.

– Ez kicsit olyan… texasi, nem? – vélte Tom, aztán odasietett Flóhoz, és elvette tőle a tálcát. – Nem mintha nem tetszene a vadnyugati hangulat, de azért ez, hogy így az arcunkba van tolva… Kicsit nyugtalanító annak, aki szereti távol tartani magától a morbid gondolatokat.

– Értelek – bólintott Flo. – Lehet, hogy jobb lenne szekrényben tartani. De a nagyapámé volt, úgyhogy családi örökségnek számít. A veteményes közvetlenül az ajtó előtt van, legalábbis nyáron, szóval praktikusabb, ha mindig kéznél van a puska.

Melanie begyújtotta a kályhát, Flo pedig teát töltött, és kiosztotta a kekszet. A beszélgetés tovább folyt – szóba került az autóbérlés ára, a lakásbérleti díj, és hogy előbb a tejet vagy a teát kell a csészébe önteni. Én hallgattam, lefoglaltak a gondolataim.

– Teát?

Egy pillanatig nem reagáltam, nem is mozdultam. Flo megérintette a vállamat, amitől összerezzentem.

– Teát, Lee?

– Nora – javítottam ki. Mosolyt erőltettem az arcomra. – Bocs, bocsi. Kávé van? Mondhattam volna korábban, de nem rajongok a teáért.

Flo arca megnyúlt.

– Nagyon sajnálom, kellett volna venni… Nincs kávé. Most már túl késő, a legközelebbi falu negyven percre van, és mire odaérnék, már zárva lenne a bolt. Nagyon sajnálom, én Clare-re gondoltam elsősorban, amikor bevásároltam, és ő imádja a teát… Nem is gondoltam volna…

– Semmi gond – vágtam a szavába mosolyogva. – Tényleg. – Elvettem a felém nyújtott csészét, és belekortyoltam. Undorító teaíze volt. Forró tej és barnamártás.

– Hamarosan ideér – nézett az órájára Flo. – Átvegyük a tervet, hogy mindenki tudja, mi vár ránk?

Mindenki bólintott, mire Flo előkapott egy listát. Nem is annyira hallottam, mint inkább éreztem Nina lemondó sóhajtását.

– Tehát Clare hat körül ér ide, aztán kicsit iszogatunk. Van pezsi a hűtőben, és hoztam alapanyagot mojitóhoz és margaritához. Arra gondoltam, nem vesztegetjük az időnket rendes vacsorára… – Nina eltátotta a száját –… inkább pizzát meg szószokat vettem. Majd kipakoljuk az egészet a dohányzóasztalra, és mindenki kiszolgálja magát. Közben ismerkedős játékokat játszunk, okéka? Clare-t nyilván mind ismerjük, de szerintem egymást nem annyira. Sőt már most megejthetnénk egy gyors bemutatkozást, mielőtt Clare ideér.