Ellen Alpsten

A cárnő lánya

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tsarina’s Daughter

Bloosmsbury Publishing

Copyright © by Ellen Alpsten

Fordította Czagányi Anikó

A fordítást az eredetivel egybevetette és szerkesztette Pavlov Anna

Hungarian translation © Czagányi Anikó, 2022

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Ellen Alpsten

A cárnő

lánya

Az életed a végén kezdődik.

Egyetlen férfi sem okoz akkora csalódást, mint egy nő.

Egy angyal fog szólni hozzád. A legkisebb súly lesz a legnagyobb terhed.

– A Goloszov-szurdok próféciája –

Anyámnak, aki úgy hitte, minden lehetséges,

de nem érte meg, hogy ez bekövetkezzen.

Szereplők

Erzsébet családja

Jelizaveta Petrovna Romanova, Nagy Péter cár és Jekatyerina Alekszejevna, I. Katalin minden oroszok cárnőjének a lánya

Alekszej Mihajlovics Romanov, minden oroszok cárja, Erzsébet nagyapja és a második Romanov cár

Nagy Péter minden oroszok cárja, Pjotr Alekszejevics Romanov, bátyuska cár, I. Péter; Erzsébet apja

Jekatyerina Alekszejevna, egy jobbágy, korábban szeretője, majd felesége Nagy Péternek, később I. Katalin minden oroszok cárnője; Erzsébet anyja

Jevdokija Lopukina, I. Péter első felesége, Alekszej cárevics anyja, korábban minden oroszok cáricája

Alekszej cárevics, Péter és Jevdokija fia és az eredeti örökös; Erzsébet féltestvére

Péter Alekszejevics Romanov, „Petruska”, Alekszej és Sophie Charlotte fia, II. Péter minden oroszok cárja; Erzsébet unokaöccse

Anna Petrovna Romanova, „Annuska”, Nagy Péter és Jekatyerina Alekszejevna lánya; Erzsébet nővére

Szofja Alekszejevna Romanova régensnő, Nagy Péter féltestvére; Erzsébet nagynénje

V. Iván, minden oroszok cárja, Nagy Péter féltestvére; Erzsébet nagybátyja

Praszkovja Ivanovna cárica, Iván özvegye; Erzsébet nagynénje

Jekatyerina Ivanovna cárevna, V. Iván, minden oroszok cárja lánya; Erzsébet unokatestvére

Anna Ivanovna cárevna, V. Iván, minden oroszok cárja lánya, kurlandi hercegnő, később I. Anna minden oroszok cárnője; Erzsébet unokatestvére

„Christine”, született Elisabeth Katharina Christine mecklenburgi hercegnő, Jekatyerina Ivanovna lánya, akit később I. Anna minden oroszok cárnője örökbefogadott és megtett koronahercegnőnek; Anna Leopoldovna, minden oroszok régensnője; Erzsébet unokahúga

IV. Iván, minden oroszok cárja, Ivan Antonov, „Christine”, Anna Leopoldovna minden oroszok régensének kiskorú fia; Erzsébet unokaöccse

Anton, brunswicki főherceg, „Christine”, Anna Leopoldovna minden oroszok régensének férje, VI. Iván cár apja

A kurlandi herceg, Anna Ivanovna cárevna férje

Károly Leopold, mecklenburig főherceg, Jekatyerina Ivanovna cárevna férje, és „Christine”, Anna Leopoldovna minden oroszok régensének az apja

Károly, holsteini főherceg, aki feleségül veszi Annát, Annuskát, Péter és Katalin lányát

Ágost, holsteini herceg, Károly holsteini gróf unokatestvére, Jelizaveta Petrovna Romanova jegyese

Az orosz uralkodó udvara

Alekszandr Danyilovics Menysikov herceg, Alekasa, Menysikov, tábornok Nagy Péter hadseregében és a cár bizalmas barátja

Darja Menysikova hercegnő, Menysikov felesége

Marija Menysikova hercegnő, Menysikov lánya és II. Péter minden oroszok cárjának, Petruskának a jegyese

Feofan Prokopovics, novgorodi érsek, Nagy Péter gyóntatója és tanácsadója

Alekszej Dolgorukij herceg, Petruska, II. Péter minden oroszok cárjának keresztapja

Kátya Dolgorukova hercegnő, Alekszej Dolgorukij herceg lánya, később II. Péter, minden oroszok cárjának, Petruskának a jegyese

Pjotr Andrejevics Tolsztoj gróf, udvaronc és Nagy Péter, minden oroszok cárjának és I. Katalin, minden oroszok cárnőjének bizalmasa

Alekszandr Boriszovics Buturlin, egy tiszt a Preobrazsenszkij ezredben, szeretője, majd támogatója Jelizaveta Petrovna Romanova cárevnának

Usakov tábornok, a titkosszolgálat vezetője

Maja, a nyúlszájú szobalány

Szemjon Mordvinov, egy tengerész, aki leveleket közvetít Annuska és Erzsébet között Gottorf várából Szentpétervárra

Avram Volinszkij herceg, az orosz nagykövet Perzsiában

Antioch Kantemir, moldáv herceg, az orosz nagykövet Londonban

Az európaiak

Erős Ágost, Szászország választófejedelme – Péter szövetségese és időközi lengyel király

Sztaniszlasz Leszcinyszki, lengyel király

Mária Leszcinyszka, Sztaniszlasz Leszcinyszki lánya, lengyel hercegnő, XV. Lajos felesége és Franciaország királynéja

XV. Lajos, francia király

Jean-Jacques de Campredon, francia nagykövet Oroszországban

Liria hercege, a spanyol nagykövet Oroszországban

D’Acosta, egy portugál zsidó, udvari bolond I. Péter, I. Katalin, I. Anna és végül Erzsébet uralkodóknál

Liebman, egy zsidó, I. Anna cárina udvari ékszerésze

Jakob Schwartz, egy osztrák kém, csellista, valamint zene- és tánctanár

Moritz von Lynar gróf, szász követ, és Christine, Anna Leopoldovna minden oroszok régensnőjének a szeretője

Julie von Mengden, balti bárónő, VI. Iván császári dadája és Christine, Anna Leopoldovna minden oroszok régensnőjének a szeretője

Andrej Ivanovics Ostermann grófja, eredeti német neve Heinrich Johann Friedrich Ostermann, I. Peter cár és I. Katalin, I. Anna, valamint Anna Leopoldovna, minden oroszok régensnőjének tanácsosa

Melissimo gróf, egy osztrák diplomata és Kátya Dolgorukova jegyese

A Löwenwolde fivérek: balti arisztokraták és katonák az Izmajlovszkij ezredben

Ernst Biren, szolga és istállófiú, más néven De Biron, de Biron gróf, Biron kurlandi herceg, Oroszország régense: I. Anna cárina tanácsadója és szeretője

Margarete de Biron Kurlandból, Biron felesége

Károly, Péter és Hedvig de Biron Kurlandból, a gyermekeik

Jean Armand de Lestocq, francia arisztokrata és Jelizaveta Petrovna Romanova orvosa

Mrs. Rondeau, az oroszországi brit nagykövet felesége

Alexander LeBlond, egy francia építész és tájépítész, aki Peterhof, Nagy Péter cár nyári palotájának a kertjét tervezte

Kolomenszkojében

Iljinyicsna, Annuska Petrovna Romanova és Jelizaveta Petrovna Romanova cárevnák gyermekkori dajkája

Jevgenyij, Alekszej, minden oroszok cárjának solymásza

A Pszkovo-Pecserszkij-kolostorban

Agáta apátnő, I. Katalin, minden oroszok cárnőjének a barátja

Vaszilisza, a szakácsnő

Alekszej Razum, Razumovszkij, egy ukrán pásztor és szólóénekes I. Anna, minden oroszok cárnője császári kórusában, Erzsébet szeretője

Prológus

A Téli Palotában, Szent Miklós napja, 1741. december 6.

A kis Iván unokaöcsém ártatlan – egy kisbaba, aki olyan tiszta, amennyire csak egy egyéves gyermek lehet. De ma este a parancsomra a gyermek cárt bűnösnek kiáltják ki a vádpontokban.

Hirtelen szeretném felkapni és megpuszilni; de ettől minden csak rosszabb lenne. A gyerekszobája ajtaján túl halk zümmögő hang hallatszik, mintha dühös méhek készülnének elárasztani a Téli Palotát. A katonák csizmája reccsen és csoszog. A sarkantyúk úgy koccannak, mint a zömök vodkáspoharak, és a bajonetteket a muskétákhoz erősítik. Ezek az elkövetkezendő események hangjai. A gondolattól rémület fúrja át a szívemet.

Nincs más lehetőség. Vagy Iván, vagy én. Csak egyikünk uralkodhat Oroszországon, a másik az élő halálra lesz kárhoztatva. Oroszország irányítása olyan jog, amit ki is kell érdemelni, nem csak megörökölni, de ő és a régensnő, az unokahúgom, az országot örökre idegen igára kárhoztatják. A birodalom elveszik; a láthatatlan szent kötelék a cár és a nép közt jóvátehetetlenül elszakad.

Én, Erzsébet, én vagyok Nagy Péter tizenöt fia és lánya közül az egyetlen, aki még él. Ma este, ha túl sokáig habozok, én lehetek testvéreim közül az utolsó, aki meghal.

Átok a Romanovokra! Hiába próbálom kiűzni a gondolataimból a jóslatot, ami rátette a bélyegét az életemre. Tócsák gyűlnek a parkettázott padlóra, ahogy hólé csöpög a csizmámból; viseltes, combig érő bőranyaga átnedvesedett, miközben átszáguldottam Szentpéterváron. Annak ellenére, hogy nagyhercegnő vagyok – Jelizaveta Petrovna Romanova cárevna –, egy apród se terített medveszőrmét az ölembe, hogy megvédjen a jeges széltől és a szakadó hótól, miközben egy szánkóba fészkelődve ültem. Nem volt nálam muff sem, amit olyan kecses mozdulattal az arcomhoz emelhettem volna, ahogy a szentpétervári hölgyek, a dámák, szokták. Száguldásom a végzettel való találkozás felé titokban zajlott; hóesés fátyolozta el a lámpások pislákoló fényét, és betemette a várost. A halandók félelme vitt előre, át a hidakon, elkerülve a schlagbaumokat, az ellenőrzött sorompókat, titokban keresztezve az üres sugárutakat, ahol sietve elhaladtamban pillanatnyi melegség maradt utánam a fagyos levegőben.

Ezen az estén olyan jelentős döntések születnek, amelyekkel örökké együtt kell majd élnem. Egy felkent és megkoronázott cárt nem lehet megölni, még ha el is távolítják a trónról, mert az veszélyes precedenst teremtene. De nem is maradhat életben – legalábbis az orosz nép gondolataiban és az egész Európába szétküldött diplomáciai küldöncök szerint.

Mi lesz akkor Ivánnal?

Ernyedt kis kezéért nyúlok. Egyszerűen nem tudom megállni – soha nem tudtam –, hogy az arcomhoz dörgöljem duci, rózsaszín ujjacskáit, melyek még túl kicsik az uralkodói pecsétgyűrű viseléséhez. Ezt a játékot pillangópuszinak hívjuk; mindig kacag és sikongat tőle, én pedig elolvadok a gyengédségtől. Mélyen beszívom a Grasse-ban csak az ő kizárólagos használatára kikevert hintőpor illatát – vanília és bergamott, a cár parfümje – és egész életemre elraktározom az emlékeimben. Odakint elhallgatnak a férfiak. Várják a döntésem, ami egyszerre megment és elkárhoztat engem. A gondolat széthasítja a lelkem.

Iván gyerekszobájában elhúzták a csíkos francia damasztfüggönyöket. Vastag, pocakos felhők rejtik el a decemberi újholdat és a csillagokat, így az órára sűrű, félelmetes sötétség telepszik. Napközben a sirályok rikoltása a csőrükre fagy, az éjszaka hidege pedig felkaparja a bőrt. A fény ritka és becses, ahogy minden más Szentpéterváron. A gyertyaöntő boltjában, ahol méhviasz, len és kén szaga terjeng, gyors üzleteket kötnek, ahogy közeleg a karácsony és a vízkereszt ünnepe. A szemközti mólón a város palotái és házai homlokzatán behúzták a táblákat, az ablakok sötétek mögöttük. Borongós csend veszi körül őket, ahogy a Téli Palotát is. Apám házában vagyok, de ez nem jelenti azt, hogy biztonságban is. Sőt, épp ellenkezőleg. A Téli Palota milliárdnyi folyosója, több száz szobája és tucatnyi lépcsőháza lehet olyan hívogató, mint egy szerető ölelése, vagy olyan veszélyes, mint egy kígyóverem.

Vagy Iván, vagy én: a végzet könyörtelenül sodort minket ehhez a pillanathoz. Az udvaroncok elkerülnek: senki sem tenne egy kopejkát sem a jövőmre. Elküldenek egy távoli kolostorba, annak ellenére, hogy egy cseppnyi apácavér sem szorult belém, ahogy azt a spanyol követ, Liria hercege olyan emlékezetesen leírta? Egyszer kénytelen voltam megnézni egy ilyen szerencsétlen nőt a cellájában: ahogy arra számítottak, a látvány örök életemre szóló rettegést plántált belém. Lekopasztott fejét fagydaganatok borították, szemében az őrület ragyogott. Egy kitépett nyelvű púpos törpe volt az egyetlen társa; mindketten úgy csoszogtak a rothadó szalmán, mint a disznók az ólban. Vagy egy szán vár rám szibériai úti céllal? Ismerem ezt a csak egy irányba vezető utazást; hallottam a kiáltásokat, láttam a félelmet és éreztem a félelem szagát a száműzött vádlottaktól, akár egyszerű paraszt, akár egy orosz herceg volt az illető. Az ítéletük első évfordulójára már mind megadták magukat a Kelet durva körülményeinek. Talán egy sötét cella a Trubeckoj-bástyában, ahonnan soha senki sem távozik épségben, az fog bekebelezni; vagy még egyszerűbb lesz a végkimenetel, és arccal előre végzem a Névában, a vastag jégtáblák közt lebegve, puszta erejüktől összetörik a testem, és darabjaira szakad.

A katonák türelmetlensége szinte tapintható. Csak még egy lélegzet! Iván szoptatódajkája alszik a sámliján görnyedve, a gyermek játékai között pihen: egy matrjoska baba szétszórt darabjai, facsónakok, egy mechanikus ezüstmackó, amelyik kitátja a száját és felemeli a mancsát, ha felhúzzák, és egy indiai elefántcsont- és belga tűzzománc berakásos földgömb. A dajka egyik halvány melle még csupasz a legutóbbi szoptatás után; hatalmas alabástromszínű keblei miatt esett rá a választás a zsibongó moszkvai német negyedben. Iván jó kezekben van: a Romanov férfiak gyengébb fajták, mint a Romanov nők, akkor is, ha ezt senki sem meri kimondani. Az első évét a csodák idejeként ünnepeltem meg, és a kis unokaöcsémnek egy rubintokkal és smaragdokkal kirakott keresztet ajándékoztam a megkeresztelésekor, és adósságba vertem magam, hogy egy ébenszínű csikót neveljek az istállómban karácsonyi ajándékául.

Iván légzése mélyül. Az ajtaja előtt álló regiment rátelepszik az álmára. Ahogy mindkét oldalához hozzáérek, melegsége villámcsapásként éri az ujjaim, és a szívem közepébe csap. Ó, bár felemelhetném csak még egyszer! Bárcsak tarthatnám a karomban! Visszahúzom a kezem, és összekulcsolom, bár az imádkozás ideje már elmúlt. Egyetlen zarándoklat sem oldozhat fel a bűneim alól, még ha egész Oroszországon keresztül is csúszok térden. Iván szempillái megrebbennek, az álla megremeg, és cuppant egyet rózsaszín, csillogó ajkaival. Nem bírom elviselni, hogy sírni lássam, bár az orosz jobbágyok szerint: másvalaki könnyei csak vízcseppek.

A legkisebb súly lesz a legnagyobb terhed. Az utolsó jóslat is beteljesedik. Kegyelmezz, könyörgök – de tudom, hogy ez az én utam, és a végig kell mennem rajta az összetört szívem darabjain át. Iván újra elszenderedik, hosszú, sötét szempillái árnyékot vetnek kerek arcocskájára, apró ökle szétnyílik, és rózsaszín, még nem barázdált tenyere feltárul. A látvány szíven szúr. Még a legügyesebb jós sem tudja elképzelni, milyen sors vár Ivánra. Ezt nem is vagyok hajlandó végiggondolni.

Az ajtó mögött síri csend uralkodik. Vihar előtti nyugalom ez, amiről az apám azt tanította, hogy tartsak tőle, amikor a Finn-öböl palaszínű vizein vitorláztunk. A flottája messze a távolban horgonyzott, az árbócok úgy meredtek az égnek, mintha egy tengeri erdő lenne ott.

– Ez itt örökké Oroszország! – jelentette ki büszkén. – Egyetlen Romanov sem adhatja azt fel, amit orosz vér kiontásával szereztünk meg.

Apám senkit sem kímélt, csak hogy megerősítse Oroszországot. Az idősebb féltestvérem, Alekszej, fia és örököse, a végső árat fizette meg, amiért kételkedett az Oroszország felemelkedéséhez vezető útban.

Léptek közelednek. Az időm Ivánnal lejárt; az eddig megszokott életnek vége. Bár ne volna erre szükség. Kopognak a gyerekszoba ajtaján; csak egy jelképes kaparászás ököllel: olyan halk, hogy elrejti valódi célját. Itt az idő cselekedni. Oroszország nem fogad el több kifogást. A katonák idegei olyan feszültek, mint a rugók egy medvecsapdában. A világot ígértem nekik: egy ilyen éjszakán sorsok dőlnek el, végzetek fordulnak jóra vagy rosszra.

– Jelizaveta Petrovna Romanova? – Hallom, hogy a császári Preobrazsenszkij ezred kapitánya megszólít. A fia keresztanyja vagyok, de attól még teljesen megbízhatok benne? Hirtelen úgy érzem, mintha megfulladnék, és Iván bölcsőjét védem a testemmel. Az aranykeretes tükrökben látom, hogy az arcom kísértetiesen haloványan lebeg sötétzöld egyenruhám kabátja felett, hamuszőke göndör hajam kibuggyan szőrmekucsmám alól. Egy egyszerű bőrszíjon lóg a nyakamban Szent Miklós gyémántokkal kirakott ikonja, ami számomra a legértékesebb a világon. A halott testemről kell letépniük, hogy elvegyék tőlem.

Majdnem harmincegy éves vagyok. Ma este nem fogom elárulni a vérem.

– Készen állok – felelem remegő hangon, és felkészülök, amint az ajtó felpattan és katonák masíroznak be.

Mindennek ára van.

1

1723 tavasza – tizennyolc évvel korábban

Anyánk kolomenszkojei palotájába mentünk, mint mindig, amikor biztonságra, egyedüllétre és erőre volt szükségünk. Amióta a féltestvérem, Alekszej cárevics meghalt, anya azon igyekezett, hogy apánknak, Nagy Péternek, minden oroszok cárjának örököst adjon a világ legnagyobb és leggazdagabb birodalmához. Pár héttel az indulásunk előtt egy újabb halva született fiú jött a világra.

Megkönnyebbülve hagytuk el Szentpétervárt nem sokkal húsvét után: a féltestvéremet alig ismertem, mert Alekszej tizennyolc évvel idősebb volt nálam. Anya legutóbbi szerencsétlensége miatt más volt az ünnep. Mégis megültük a húsvétot, az oroszok legvidámabb és legszentebb ünnepét, és szokás szerint fényesre festett tojásokat osztogattunk minden udvaroncnak a jókívánságainkkal: Krisztus feltámadott. A mi tányérjaink szinte érintetlenek maradtak, de figyeltük, ők hogy lakmároznak a kulicsból – az édes, kupola alakú kenyérből –, és a paszkából, – egy túróval, mandulával és aszalt gyümölccsel készített süteményből.

Amikor nem sokkal hajnal után kiléptem a Téli Palotából, úgy éreztem, szinte iszom a hűvös tavaszi levegőt, hogy elüldözzem a hosszú, sűrű, sötét téli hónapok emlékét és a rettegés meg a bánat hangulatát, ami bent terjengett. A reggel olyan simán rebbent be a hajnali fénybe, mint egy galamb szárnya, és megpillanthattuk a nyári napfelkelték első kezdeményét: a mályva, a mustár és a gyöngyház színek homályos keverékét. Az ottyepel, vagyis a nagy olvadás már elkezdődött, a tél kemény térhódítása a napból éjszakába már halványulni látszott; az erős ellentét elmosódott. Egyetlen változás sem érkezik könnyen Oroszországba, még az évszakváltás sem. Az ottyepel ereje újra megrázott bennünket, ahogy minden évben, mert a folyókat megduzzasztotta, és feltépte a földet. Elcsigázott lelkünk felemelkedett, ahogy a hó és a jég visszavonult, és a fény napról napra hosszabban időzött egy kakaskukorékolásnyi idővel. A napfény felmelegítette a fagyott földet, felolvasztotta a deret és a zúzmarát az ereinkben, felkavarta a vérünk, és megdobogtatta a szívünk. A tavaszi szél magokat szórt szét a földeken a termékenység ígéretét hozva; lefújta az elménkről is a pókhálókat, és felverte Oroszországot álmos kábultságából.

A nővéremmel, Annuskával, aki egy évvel volt nálam idősebb, jól ismertük anyánk kolomenszkojei palotáját. Életünk első éveit ott töltöttük, mielőtt a szüleink összeházasodtak volna, és mindkettőnket cárevnának, császári nagyhercegnőnek neveztek ki. Anya, a cárica, mindig elkísérte apát, akárhova ment, akár a Svédországgal vívott nagy északi háború csatamezőire – amit Oroszország a túlélésért vívott, és majdnem két évtizeden át nehezedett a súlya az országunkra –, akár az utazásaira Nyugatra és Európa-szerte.

Bár a cár lányai voltunk, Kolomenszkojében olyan szabadon rohangáltunk, mint a parasztgyerekek. A dadánk, Iljinyicsna hagyta, hogy mezítláb szaladgáljunk a vörös porban a nyárfák alatt, bő, egyszerű ruhákban, és olyan levesekkel és pörköltekkel etetett minket, amit az orosz parasztok konyhájában szoktak főzni. Vigyázó tekintete mellett látogattuk meg a cár solymászának galambdúcait, tavasszal kiscicákat neveltünk, és bogyót szedtünk az erdőben, nyáron pedig a tiszta vizű tavakban fürödtünk. Ősszel gombák után kutattunk, vagy bújócskáztunk a hatalmas levélhalmok közt. Télen korcsolyáztunk, vagy szánkóztunk, építettünk hókunyhót, és egyszer egy nagydarab asszonyságot ábrázoló hóembert is, ami gyaníthatóan úgy nézett ki, mint Iljinyicsna maga. Annyira nevetett, amikor meglátta, hogy köhögni és zihálni kezdett. Esténként mellénk bújt az ágyba.

– Gyertek csak, galambocskáim, dugjátok a csőrötök a szárnyaim alá! – és régi orosz meséket mesélt, amelyek mind Kolomenszkojében játszódtak, és tele voltak gonosz szellemekkel, akik gyönyörű lányokat rabolnak el, hogy aztán erős ifjak mentsék meg őket.

– Ilyen ez az öreg föld. Én magam is láttam ilyesmiket megesni – jelentette ki Iljinyicsna, és három ujjal vetett keresztet, ami az orosz ortodox egyház szentháromságát jelképezte.

– Nem tudtam elbúcsúzni apámtól – mondtam, miközben Annuskával a kocsihoz mentünk. Néma figyelmeztetetéssel rázta meg a fejét, tekintete a cár lakosztályának ablakait pásztázta a Téli Palota felső emeletein. A függönyök még be voltak húzva; apánk azután aludt el, hogy legalább két vagy három üveg vodkát ürített ki este egymagában. Egy kamarás csupasz hasa szolgált párnájául. Csak a hús melege a húson tartotta távol a démonjait: félt aludni Alekszej halála óta.

– Senki sem látta azóta apánkat, hogy anyánk legutóbb ágyba kényszerült, Lizanyka – emlékeztetett Annuska, becenevemen szólítva. – Annyira reménykedett egy fiúban. Oroszországnak örökösre van szüksége. A régi hit követői megkeserítik az életét.

A régi hit követői gyűlölték a cárt a reformjai miatt, amit Oroszországban végrehajtott. Az elképzelései érintették a magán- és a nyilvános élet minden aspektusát; megváltoztatták, hogyan eszünk, öltözködünk, fésülködünk, beszélünk és élünk, bútorozzuk az otthonunk, emellett átszervezte az adminisztrációt, az oktatást és a hadsereget – a besorozás rendszerétől kezdve a haditengerészet megalapításáig. Apánk úgy fordította el az ország fejét, akár egy babáét, és az emberek kénytelenek voltak Keletről Nyugat felé tekinteni. Nem más, mint a fia, a cárevics volt a régi hit követőinek a vezére. Amikor a féltestvéremet felségárulással vádolták meg, és halálra ítélték, megtörtént az elképzelhetetlen. A csalódottságtól és a saját birodalma felett érzett félelmétől megtébolyodva apám saját kezével végezte ki egyetlen fiát és örökösét. Azóta tilos volt Alekszej bármiféle említése.

– Szükségem van rá – mondtam vékony hangon. Nem tudnék egyszerűen felosonni apánk lakosztályába, és elbúcsúzni? Nem.

– Oroszországnak nagyobb szüksége van rá. Vigyázz, Lizanyka. Csak gondold el, hogy bánik a kis Petruskával.

Petruska volt Alekszej kisfia. Apám eltávolította a fiút – egyetlen unokáját – a saját és a mi életünkből is, úgy szakítva el unokaöcsénket a családtól, mintha egy kullancsot csavart volna ki a korcs kutyája füle mögül. Petruska nem lehet bábu a régi hit követőinek a kezében. Ki kellett iktatni minden lehetőségét, hogy ő, egy áruló fia, valaha is trónra kerüljön. Nem csoda, hogy rémálmok gyötörték apánkat: a Trubeckoj-bástya őrei, ahol Alekszej meghalt, megesküdtek, hogy a cárevics lelke varjú képében távozott a testéből. A cár folyamatos vadászati engedélyt adott ki a szerencsétlen madarakra az egész birodalmában. A parasztok befogták, megölték, megkopasztották és megsütötték őket jutalom fejében. Ez mind nem segített: csendben, éjszaka, a madár berepült a hálókamrájába. Ébenfekete szárnyai hűvös árnyékában a vér a cár kezén sosem száradt meg. Szörnyű lehetett ezt meglátni: üvöltésével felriasztotta az egész Téli Palotát. Akkor csak anyánk tudta megnyugtatni.

– Reméljük, jobban lesz, amikor júniusban találkozunk, hogy megünnepeljük a neve napját – mondtam.

Képtelen voltam összekapcsolni a cár rémisztő hatalmát, akik tettei kínoztak, a szerető és ölelő apa képével, akinek a térdén felmásztam, hogy sötét, érdes bajsza megcsiklandozhasson: – Gyere ide, húzd meg a bajszom, Lizanyka! – aki megtanított fadeszkákat csiszolni: – Akkor támadnak a legjobb ötleteim, amikor lefoglalom a kezem! – vagy hajót kormányozni: – Hajtsd le a fejed, és fogd erősen a kormányt!

– Ha eljön az ideje, elfogadja majd Isten akaratát, ahogy mindig. De ne vacakolj most. Szállj be!

Annuska benyomott a kocsiba, ami egy kerekeken guruló, vidám színekre festett kis ház volt. Vastag jegesmedvebőrrel és hímzett bársonypárnákkal megrakott matracokat helyeztek el benne bőségesen a kényelmünkre, de utáltam az utazást: a sok arsin-nyi olvadó jég és hó mocsárrá változtatta az utat. Kolomenszkoje jó hatszáz versztányira feküdt Szentpétervártól, amit fagyban három vagy négy nap alatt megtennénk a nagy, kényelmes szánokon, most viszont két hétig is eltarthat az út. A folyók megduzzadtak, és az uszályok kilyukadtak, miközben az utakat veszélyes kátyúk és mély, sáros kocsinyomok tarkították. A kocsiban úgy ütköztünk egymásnak, mint a füstölőházban fellógatott himbálózó sonkák.

Általában az ilyen baleseteken csak hangosan kacagtunk, még erősebben meglökve egymást, és fuldokolva nevettünk, miután feldőltünk. Most bár újra felültünk, és elfoglaltuk a korábbi helyünket, csak sóhajtottunk, de ezenkívül némák maradtunk. Apánk elküldte velünk a kedvenc portugál törpéjét, d’Acostát, hogy szórakoztasson minket. De rosszul sikerül tréfája után, amiben a korcs egy párnát dugott az inge alá, nyögött, és hátrahajlott, mint egy szülési fájdalmakat átélő nő, anyánk udvarhölgye felpofozta és rongyot tömött a szájába. D’Acosta a sarokban kuporgott, összekötözve, mint egy csirke, akit a piacra visznek, felfújt arccal és könnyező szemmel. A harmadik napon már nem volt szükség a rongyra: ő is olyan csendben és mogorván üldögélt, mint bármelyikünk – anya, az udvarhölgye, Annuska vagy én.

Az út mellett még minden dácsa elhagyatott volt, ezért fogadókban szálltunk meg. D’Acosta élvezettel használta az ostorát, hogy felnőtt férfiakat kergessen le a hatalmas lapos kemencékről, hogy helye legyen a társaságunknak. A kemencék folyamatos hőjével melegítették a szobát, sütötték a disznó- és a baromfihúst, szárították a ruhákat, és éjszaka a fogadós családjának szolgált hálóhelyül. Ritkán volt saját szobánk, inkább a durva padokon vagy a piszkos szalmára kiterített ágyneműn hevertünk el.

– Miért nem alhatunk a csillagok alatt, és főzhetünk nyílt tűznél? Számomra ez jelenti a tavaszt – suttogtam Annuskának az egyik éjjel, miközben hozzábújtam olyan szorosan, hogy testem az övéhez nyomódott.

– Azzal meg kell várnunk, amíg újra Kolomenszkojéban leszünk – válaszolta. – Anyának pihennie kell, és megpróbálni elfelejteni a gondjait. Ha nyugodtabb, akkor majd azt csinálhatsz, amit akarsz.

– Bárcsak! – kuncogtam, majd csöndben feküdtem, és próbáltam elnyomni az émelygésem a vacsorára kapott étel után, amit a fogadósok mindenhol kínáltak nekünk: sós köleskása szalonnazsírral vagy savanyú káposzta, vagyis sauerkraut. Tél végén a tárolók és kamrák gyorsan ürültek, és az emberek szó szerint a hordó alját kapargatták. Számomra ez csak egy újabb indok volt, hogy várjam a bőségben bővelkedő tavaszt. Az oroszoknak olyan ínyencségeket nyújtott ez az évszak, mint a hal, disznó, baromfi, kaviár, különféle gombák és bogyók meg a méz, miközben a rozs, a búza, az árpa és a köles új terméséből különböző kenyereket, kisebb süteményeket és palacsintákat lehetett készíteni, mint a pirog, a pelmenyi és a blini. Legalább gyorsan haladtunk: egy fogadóban könnyen válthattunk lovat. D’Acosta választott az istállóból, és sosem fizetett.

Ami az oroszoké, az elsősorban magáé a cáré.

– Mindazok után, ami történt, ez majd jót tesz nekünk – jelentettem ki, miközben a hat, egy sorba befogott ló a kocsink előtt áthaladt a Kolomenszkojét körülölelő széles parkon, amelyet számtalan fogat követett. Mind láncokkal és zárakkal biztosított hatalmas ládákkal volt megrakva, bennük a holmink: bútorok, szőnyegek, porcelán, kristály, ágynemű és csillárok. A cár palotái üresen álltak a távollétében; annak a kockázata, hogy egy tűzvész elpusztítja, vagy tolvajok rabolják ki, miközben az őrök részegen hevernek, túl nagy volt ahhoz, hogy berendezve maradjanak. A szállító kocsisorunk mellett állatok vonultak – tehenek, kecskék, csirkék és birkák –, hogy kielégítsék Kolomenszkojéban a konyha igényeit. Vörös por szállt a talpuk alatt, elborítva a lemenő nap utolsó halvány sugarait. A torkunk kiszáradt, mert a por könnyedén átbújt a régi kocsiajtó palatáblái közt, beette magát a pórusainkba, a szemünkbe és a szánkba. Iljinyicsnának, aki most már a palota házvezetője volt, remélhetőleg van még a tavalyi bodzavirágszörpből, hogy a birtok patakjáról hozott vízhez önthessük. Annyira különlegesen frissítő volt, hogy szerettem volna megfürdeni benne.

– Ezt miért mondod? – Anyám megviseltnek tűnt a nem olyan régi vérvesztesége, a fárasztó utazás és még sok más miatt. Szépsége, amelyen valaha megakadt apám tekintete, amikor anyám még jobbágy és mosónő volt, apám pedig az ifjú, harcias cár, már nem ragyogott úgy, mint régen. Vágott zöld szeme tompán fénylett, telt ajkaiból kifutott a vér, a szobalánya pedig kínlódva próbálta kifésülni sötét fürtjeit, amelyek erőtlenül lógtak.

Dacosan ültem fel.

– Nem szabad elhallgatnunk a bánatunkat. Feofan Prokopovics azt mondta, az felemészti a lelket. És nem ő Novgorod érseke és Oroszország legbölcsebb papja, aki mindig a legjobb tanácsokkal látja el apánkat?

– Lizanykának igaza van – szólt közbe Annuska. – Nem szabad félnünk. Tudjuk, apánk mennyire szeret mindannyiunkat, még annak ellenére is, amit tett…

Anyám figyelmeztetőleg Annuska szájára helyezte az ujját, emlékeztetve minket arra, hogy apánk megtiltotta, hogy valaha is kiejtsük Alekszej nevét.

– A hallgatás is megvéd – mondta. – Ne szólj szám, nem fáj fejem. – Majd felcsillanó szemmel így folytatta: – Feofan Prokopovics nekem is mondott valamit.

– Mit mondott? – kérdeztem.

– Ha eljön a végítélet napja, még kiderülhet, hogy örököst szültem a cárnak Oroszországba. – Dacosan keresztbe tette a karját, ujjai súrolták a mély sebeket az alkarja belső oldalán. Amikor először megláttam azokat a vágásokat pár héttel korábban, miután Feofan Prokopovics sietve megáldotta és eltemette halva született öcsém apró holttestét – túlontúl apró volt ahhoz, hogy így kerüljön a földbe, egyedül –, a sebek félelmetes precizitása megrémisztett. – Miért nem tudta Isten meghagyni nekem ezt a fiút? – siránkozott akkor anyám az ágyán fekve. – Miért nem vett el egy másikat, Annuskát, vagy téged, Lizanyka? Hiszen ti csak lányok vagytok.

Akkor az udvarhölgye kiterelt, és azt suttogta nekem: – Ez elviselhetetlen. A cárica annyi vért veszített, hogy a doktorok megtiltottak neki minden további terhességet. Nem lesz több fiú. Imádkozzon őfelségéért, Jelizaveta cárevna.

– Ahogy mondod, Feofan a legbölcsebb ember Oroszországban. Úgyhogy nincs veszve minden remény. – Anyánk olyan választ akart Annuskából és belőlem kicsikarni, ami enyhíthet ezen a legnagyobb aggodalmán.

– Hát persze, hogy nem. Örököst adsz majd apánknak. És ebben mindig is hinni fogunk, bármi történjen is– felelte Annuska.

– Tudjátok, mit mond mindig apánk: sose add fel! – tettem hozzá.

– Lányok! Úgy szeretem a lelkierőtöket! – sóhajtott anyánk, és rekedt hangjába büszkeség vegyült.

– Vajon honnan örököltük? – válaszoltam, és gyengéden megfogtam anyám kezét, hogy többé ne a méhén nyugtassa.

A kocsi tovább zötyögött a ház felé. Végre megérkeztünk! A Kolomenszkoje körül mindenfelé álló nyárfák virágoztak. A szélben szálló bolyhos magok – a puh – felhőkbe gyűltek, mintha hó esne tavasszal, és ködössé tették a levegőt. Glóriaként ültek anyám és Annuska sötét fürtjeire, amikor kidugtam a fejem az ablakon, majd gyorsan vissza is húztam: a lovak felrúgták a sarat és a laza köveket, ami egy óvatlan utasnak a szemébe is kerülhet.

– Már látom Kolomenszkojét – kiáltottam örvendezve. – Istenem, de rég volt már! Nézzétek! Nézzétek csak…

Annuskával a legjobb kilátásért versengtünk. Moszkva a mindenféle méretű színes faházak zagyvaléka volt, amelyek az ezer templom és azok tornyai köré tömörültek. A város sötét és borongós szíve, a Kreml köré tekeredett. A templomi harangok nyelve valahol mindig járt Oroszország korábbi fővárosában, ájtatosságra szólítva fel a híveket további szolgálatként, vagy egy szentről emlékeztek meg, amitől a beszélgetés ellehetetlenült. Az évszázadok során a város úgy szétterjedt, mint a gaz. Ez volt a nagy Rusz erődítménye, a terület, ahonnan nagyszerű országunk kinőtt. Vele ellentétben Szentpéterváron – apám fényes új paradicsomában – minden utcát és csatornát alaposan megterveztek, lemásolva a nyugati utazásain látott és csodált városok legjobb tulajdonságait. Az olasz nagykövet úgy nevezte: „fattyú építészet ez, amit az olaszoktól, a franciáktól és a hollandoktól is lopott”. A lapos homlokzatú paloták, udvarházak és házak gyöngyként szegélyezték a Néva partját és az emberi kéz formálta tucatnyi vízi utat. A város utcáin végigmenni egy viharos napon olyan volt, mint egy akadályverseny: a szél felkapta a laza cserepeket, és a földre dobálta őket alig elkerülve az embereket, vagy nem, akik az egyenetlen, csúszós macskaköveken botladozva és el-elesve mentették az életüket.

Kolomenszkoje ellenben olyan volt, mintha egy ősi álom valósult volna meg: a nagyapám, Alekszej cár, a Romanov-ház minden oroszok cárjai közül a második építette a palotaszerű vadászkastélyt a Moszkva folyó fölé. Úgy ült egy szirten, mint egy színpompás taréj a zöld parkok, erdők, patakok és szurdokok hullámzó egyvelegén. A földszinten álltak az istállók, a tárolók és a kamrák; ez a rész fából és a mostanra omladozó vakolatból állt, amely fonott vesszőből és fehérített agyag, homok és trágya elegyéből készült. Aprócska ablakai mögött – üveg nélküli lyukak mindössze – a szolgák összebújtak az állatokkal: testek és lélegzetek keveredtek egymással. Főtt mohacsomókkal tömték ki itt-ott a réseket a vakolaton, de a még perzselő kátrányréteg nem tartja távol a csótányokat ezen a nyáron. A falakat is sürgősen ki kellett fehéríteni, hogy a darazsak ne építsenek oda fészket. Az első szinten, ahol mi fogunk lakni, a fény árasztotta el a ház szobáit és folyamatosan áramlott a huzat a rosszul illeszkedő üvegtáblás ablakoknak köszönhetően, amelyek kereteit színesre festették. Mégis Kolomenszkoje teteje volt a ház megkoronázása, zavaros dicsősége, a számtalan hiányzó palatábla ellenére. Egész Oroszország különböző tetőalakzatai és -formái inspirálták: emelkedett, mint egy lépcső, kidudorodott, mint a hagyma alakú bizánci kupolák, kontytetős és alacsony volt, mint egy lengyel sapka vagy végső lépésként átszúrta a késő délutáni eget hegyes tornyával, mint egy tű.

Még anyánk is az ablakhoz nyomakodott.

– Különösen szeretem ezt a helyet – mondta. – Ez volt az első saját házam. Amikor apátok nekem adta, még a felesége sem voltam. Meg akart engem jutalmazni a biztonságos érkezésedért, Annuska. És épp egy évvel később te már itt születtél, Lizanyka, a nagy felvonulás napján Poltava után…

– … amikor apánk és Oroszország a győzelmét ünnepelte a svéd ördögök felett a decemberi csillagok alatt, a lábammal előre születtem, és Iljinyicsna, aki épp tyúkhúslevest hozott neked, hogy visszaszerezd az erőt, elsápadt a félelemtől erre a jelre, miközben apánk azzal fenyegette, hogy megkorbácsoltatja vagy megnyúzza, de te könyörögtél az életéért, azt mondtad, nem szabad megbüntetni azért, mert segített egy ilyen nehéz szülésnél – hadartam. Már olyan sokszor hallottam a történetet, hogy kívülről fújtam.

Végtelennek tűnő hosszú idő óta először nevettünk mind együtt – még a törpe D’Acosta is megfeledkezett a szívtelen viccelődésről, a pofozásról és a fojtogatásról –, pont amikor a kocsi behajtott Kolomenszkoje kavicsos udvarára.

2

A legyek felhőkben lepték el a pónik izzadt testét és gőzölgő fejét, és csillogó fekete csapatokban telepedtek a szemük és orrlyukuk köré. Az istállófiúk elhessegették őket, mielőtt leemelték az állatokról a nehéz szerszámzatot, és elvezették őket, hogy szárazra dörgöljék, megetessék és megitassák őket. A kocsis tisztára törölte az arcát és a szemét, mielőtt lemászott a bakról; egy sóhajtás kíséretében hajtotta meg megdermedt testét a kocsi ajtaja alatt, mi pedig anyánkat követve a hátára léptünk. Amikor szilárd talajt értünk, az udvarhölgye könyökénél fogva kiegyenesítette anyánkat, miközben mi Annuskával nyújtózkodtunk, és a lábunkkal dobogtunk. Szolgák siettek felénk a házból, és a kérelmezők már a magas oszlopos bejárat körül várakoztak, engedelmességet ígérve kántáltak, és kérvényeiket tartalmazó papírtekercseiket tukmálták nyújtogatva, amelyek megírásáért biztos jó pénzt fizettek. Szokása volt a cárnak és a családjának, hogy nyilvános audienciát tartsanak, valahányszor megérkeztek bármelyik palotájukba, ami a birtokukban van az egész birodalomban. Itt bíráskodtak a környék olyan ügyei felett, mint a határviták vagy az állatok állítólagos eltulajdonítása, meghallgatták, ha boszorkányságra gyanakodtak a tűz vagy az éhség kapcsán, és megadtak vagy visszavontak követeléseket nagyobb birtokokra a hozzájuk tartozó jobbágyokkal, azaz röghöz kötött parasztokkal együtt. Hallottuk, ahogy az emberek kiabálnak, hogy anyánk hallgassa meg őket: – Cárica! Anyácskánk, hallgasson meg… Nem, előbb engem! Örök hódolatom…

– Vedd el a tekercseket! – utasította anyánk az udvarhölgyét. – Később hozok döntést róluk, ha felolvasták nekem. Higgyétek el, tudom, hogy éreznek.

Bár anyánk törvénytelenül született jobbágylányból emelkedett az orosz cárica rangjára, még mindig nem tudott olvasni. Apánkkal egy katonai táborban találkoztak, ahol orosz hadifogoly volt. Mindig lelkesen zaklattuk kérdésekkel arról a pillanatról. „Mit viseltél, amikor apánkkal találkoztál?”, „Mi volt hozzád az első szava?”, „Mikor tudtad meg, hogy szeret téged?”. De a válaszai mindig talányosak maradtak. Az udvarhölgye összeszedte a papírokat a könyörgő, mosdatlan kezekből, és felhajtott szoknyájába gyűjtötte a kérvényeket. Mielőtt d’Acosta követte volna, a kérvényezőket utánozta, hajlongott és görnyedezett, majd a nyelvét nyújtotta feléjük, és cigánykerekezve begurult a házba.

Annuskával még ott maradtunk, amíg kipakolták a kocsinkat és a többi kocsit. A szolgálók úgy mozogtak, mint egy hangyahadsereg; a szolgálólányok karjaiban letakart kosarak sorakoztak, a férfiak ládákat emeltek a hátukra, izmaik csak úgy dagadtak ingeik vékony vászonanyaga alatt. A délutáni nap felmelegítette az arcom, és a testem elgémberedett a zötykölődéstől. Most, hogy anyám biztonságban bent volt a házban, úgy éreztem, csak úgy buggyan ki belőlem a vidámság és a várakozás, mintha felemelték volna egy forrásban lévő leves fedelét.

– Hol van Iljinyicsna? – Annuska gyermekkori dadusunkat kereste. – Szerinted már felmelegítette a fürdővizet?

Puha, hímzett kasmírból készült perzsa sálját keskeny vállára és lapos mellkasa elé húzta. Apánk utasítására Iljinyicsna minket, gyerekeket hetente megfürdetett: a réz fürdőkádat rózsaolajjal illatosított gőzölgő vízzel merték tele, mi pedig könyörtelenül püföltük egymást szivacsokkal, pancsoltunk és sivítoztunk, és eljátszottuk az oroszok és a svédek ütközetét a poltavai csatatéren. Mivel Iljinyicsnát sehol sem láttuk, Annuska elfordult, hogy ellenőrizze a könyvesládáját: a tavasz korábban egy csapat kereskedőhajót hozott Szentpétervárra, amelyek az orruktól a tatig tömve voltak olyan izgalmas termékekkel, mint porcelán, textíliák és, igen, regények.

Azt feleltem: – Biztosan. És remélem, elkészítette azt a finomságot is, amit szokott, mégpedig többlábasnyival! A kolomenszkojei szalonna jobb, mint bármelyik másik, és Iljinyicsna nem olyan fukar, mint apánk szakácsa. Szép vastagra szokta vágni. Eljössz velem először az istállókhoz? Biztos születtek mostanában kismacskák. Talán magammal vihetek az ágyamba egy kiscicát.

– Az én ágyamba nem kell semmilyen büdös macska. És jobb, ha te is felhagysz az ilyen butaságokkal – figyelmeztetett Annuska, de közben nevetett is. – Hamarosan már mással kell az ágyadban foglalkoznod, nem egy kismacskával. Szerinted a francia király szívesen osztja meg a selyemlepedőit egy fújtató, karmoló szőrlabdával?

A francia király. Úgy forgattam ezeket a szavakat az elmémben, mint az üveggolyókat, és éreztem, hogy elpirulok, amitől amúgy is rózsás arcszínem máris még rózsásabbá vált. Tökéletes párosításnak tűntünk – a fiatal XV. Lajossal hasonló korúak voltunk –, de a franciák nem adtak egyértelmű választ, hagytak minket várni és reménykedni. Ez a csönd engem kevésbé aggasztott, mint amit az a bolond d’Acosta mesélt: a törpe esküdözött, hogy Lajos több festéket visel az arcán, mint bármelyik hölgy a szüleim udvarában, és több hektár csipkéből áll a zsabója. Végignéztem kioldódott, poros pamutruhámon, ami az utazástól összegyűrődött, és kényelmesen lazán hullott a lábamhoz, de a fontos helyeken hízelgően tapadt rám a jelentős dekoltázs következtében. Biztosan nem ment volna át az ifjú francia király és a versailles-i udvaroncok rostáján, akik állítólag naponta ötször váltottak ruhát. Miért nem váltottak szabót, ha olyan elégedetlenek voltak? A ruha búzavirágkékje legalább kiemelte a szemem és szőke tincseim, melyeket befonva és a fejem köré csavarva viseltem az utazás alatt. A szobalányom csillogóvá és illatossá változtatta a hajam rendszeres pakolással, amit tojássárgájából, kamillavirágból és sörből kevert össze. Nem ez volt az egyetlen szépítkezési trükköm: egy keverék a sztyeppékről érkező kefirből és az aszalt citromból, amelyeket anyám rendelt Olaszországból, biztosította, hogy a bőrünk puha és tiszta maradt. Talán Lajosnak sem lenne annyi arcfestékre szüksége, ha kipróbálná ő is?

– Jobb egy kicsi, büdös cica, mint egy nagy, szőrös férfi. Halálra rémülnék, ha egy ilyennel kellene egy ágyban lennem – kuncogtam idegesen. – Mit fog vajon viselni?

– Hálóruhát? – tippelte meg Annuska.

– Micsoda? Mint az enyém? Selyem, csipkés?

– Hát, másfajta hálóruha lenne. A férfiak mások, nem igaz?

Haboztam.

– Annak kell lenniük. De milyen értelemben mások?

– Nem tudom – ismerte el Annuska.

– Én maradok a cicákkal, amíg apánk határozott választ nem kap Versailles-ból – vontam meg a vállam, és úgy tettem, mintha nem érdekelne. Igazság szerint elég bántó volt a sokévnyi csend azóta, hogy a festményemet elküldték, pedig Caravaque, a festő, aki Annuska képét is megfestette, magánkívül volt, úgy bókolt.

– Mon Dieu. A szeme olyan élénk, mint egy kismadárnak! Ez a bőr, ez a mellkas, az arany hajzuhatag! csodálatos! Mon Dieu! Merveilleux!

Még De Campredon, az oroszországi francia követ is támogatta a házasságot: a leveleiben, amit a titkosszolgálat elolvasott és újra lepecsételt, úgy jellemzett engem, mint „A keresztény világ legbájosabb hercegnője”, akiben megvan „a melegség, ami miatt a cár feleségül vette az anyját”, – ami számomra elég rejtélyes bók volt.

Annuska elmosolyodott, amitől általában komoly arca felragyogott.

– Ha nincs hír, az jó hír. A végén a gyönyörű hercegnő mindig elnyeri a csillogó páncélos lovagot.

Hálás voltam biztató szavaiért. Mihez kezdek majd nélküle, ha elindulok Franciaországba?

– A könyveidben, igen. De a valóságban is így szokott lenni?

– Te ebben biztosan nem kételkedsz. A dolgok általában a kedved szerint alakulnak, Lizanyka. Szinte varázslatosan. És tudod mit? Tudok olvasni a gondolataidban.

– Vagy úgy. Akkor mire gondolok most éppen?

– Azon tűnődsz, hogy Grisa, a kovács nagy fújtatója vajon még mindig az istállóban van-e. Amit mérleghintának használtunk régen.

Felemeltem a kezem.

– Nyertél! De egyedül nem tudok hintázni rajta.

– Próbálod megrontani a halhatatlan lelkem?

– Igen, ebben bűnös vagyok – kuncogtam, és a szobalányai felé csettintettem. – Vigyétek Annuska cárevna könyveit a lakosztályunkba. A legfrissebb olasz szerelmes történet még várhat. Először sürgősen hintáznunk kell azon a fújtatón.

– Összekócolódik a hajam – nyögte Annuska.

Odavetődtem, hogy összeborzoljam sötét, egyenes haját, amit összefontak és felcsavartak a feje két oldalán.

– Tessék! Már nem kell aggódnod. Elintéztem!

Arcon csókoltam, és magammal húztam.

Keresztülmentünk a hatalmas veteményeskerten, ami a konyha és az istállók között terült el. Hagyma, póréhagyma, marharépa, cékla és káposzta nőtt a burjánzó gazszőnyegben, ami több évszaknyi általános elhanyagoltságról árulkodott. A lóhere és a százszorszép már mindenhol virágzott, a méhek pedig minden percét kihasználták a hosszabb napoknak, és gyűjtötték a virágport a finom kolomenszkojei mézhez, amit szerettem vastagon a kásámra csurgatni a kanalamból. Mély levegőt vettem, élveztem a friss levegőt. Ha Szentpéterváron eljött a tavasz, a Néva elárasztotta a partot, és az illatos bimbózó növények, amiket apánk rendelt messze földekről Franciaországtól egészen Perzsiáig, nem tudtak megszabadulni attól a penészes szagtól, ami a víz visszavonulása után uralkodott. Összekeveredett a rothadó piaci maradékok és a bitófákra száradt vér szagával, amiket figyelmeztetésként állítottak rendszerint fel a legforgalmasabb tereken és kereszteződésekben.

– Mi ez? – kérdeztem, és megálltam egy nagy kőnél pont a konyha ajtaja mellett. Napközben a palota hátsó ajtajánál a szakács fogadta a szállításokat, míg éjszaka a háztartásban dolgozó szolgák közti tolvajok adták el a zsákmányukat.

– Itt fenik meg a konyhalányok a késeket. Nézd, a kő le van töredezve és foltos.

– Azt tudom – feleltem türelmetlenül. – De miért van rajta egy tányér palacsinta tejföllel a tetején?

– Máris éhes vagy? Fogd magad vissza… – gúnyolódott Annuska. A vastag palacsintából csöpögött a méz; egy szórásnyi reszelt mogyoróval tökéletes csemege lenne számomra az utazás hosszú órái után!

– Neked kéne enned valamit, te kóró! – vágtam vissza, és kuncogva birkózni kezdtünk.

– Igen, lányok, fogjátok vissza magatokat! Ez egy felajánlás! – Anyák jelent meg a konyha küszöbén; sápadt arcába már visszatért valamelyest a szín, ahogy a végtelen rázkódás véget ért. Nem volt benne semmi mesterkéltség vagy kecsesség, olyan közönségesen mozgott, mintha még mindig egy jobbágy lenne, aki a Baltikumban egy izbában lakik, és nincs semmije a rajta lévő ruhákon kívül. – Nem tudjátok, hogy a kolomenszkojei erdőket a domovoj uralja?

– A domovoj? – kérdeztem még mindig a palacsintát méricskélve, és eszembe jutott Iljinyicsna egyik meséje. – Az erdők szelleme?

– Igen. És a szíve beleszakad minden alkalommal, ha kivágnak egy fát. Gondolj csak bele, micsoda erdőt kellett eltüntetni, hogy Alekszej cár ideépíthesse Kolomenszkojét. Iljinyicsna szeretné megbékéltetni a domovojt – felelte anyánk. Mosolygott azon, hogy a házvezetőnőnk hisz a régi legendákban és mesékben. Felderült a kedvem, hogy ilyennek láttam anyánkat. Itt biztosan felépül, és még talán újabb fiút is szül, bár az orvosok baljós ítéletet mondtak már felette.

– Valóban! Én megbékéltetem a szellemeket! – Iljinyicsna jelent meg anyánk mögött. – Kolomenszkoje földje vén, és tele van velük. – A szívem nagyot dobbant, amikor megláttam. Bár sok év telt már el, és Annuskával kislányból fiatal hölggyé cseperedtünk, gyermekkori dadusunk szinte nem is változott. Orcáját vörös erek borították, széles arca piroslott; mintha kifulladt volna attól, hogy két-három alacsony lépcsőt megmászott. Az öltözködése szemtelenül ellenszegült apánk törvényeinek. Apánk azt parancsolta, hogy minden orosz nyugati stílusban öltözködjön, bár az ilyen ruhák szűkek és kényelmetlenek voltak, olcsó, vékony anyaguk pedig nem az itteni időjárás elviselésére készült. Iljinyicsna hosszú ujjú vászonblúzt és hagyományos kötényruhát viselt, bő, melegen bélelt szarafánt, amit aprólékos virágos hímzéssel díszített. A mintázatok mintha titkos nyelvek lettek volna Oroszországban. Egy család nőtagjai mind rendelkeztek ilyennel, és a hosszú, téli estéket azzal múlatták el, hogy a meleg kályha körül ülve, beszélgetés közben tökéletesítették gyönyörű kézimunkájukat.

– Vén föld, tele szellemekkel? – kérdezte Annuska elpirulva. – Ó, emlékszem a Babajaga boszorkányról szóló meséidre, aki a házát csirkecsontokból építette! Három oszlopon áll, és a nappal együtt forog. És ott van a lesij, a gonosz kis bajkeverő, aki a jövendöléseivel téríti el az embereket…

– Ezek nem mesék – komorodott el Iljinyicsna.

– Vén föld? Micsoda badarság! – röhögött d’Acosta, miután hirtelen felbukkant anyánk háta mögül, szokása szerint egy szempillantás alatt jelent meg és tűnt el mindenhol. – Buta babona, amit a parasztok kínzására találtak ki, hogy az utolsó kopejkát is kisajtolhassák belőlük. – Hernyószerű szemöldökét felhúzta Iljinyicsna irányába, és megcsörgette az érméket a zsebében, mint egy medvepárbaj szervezője, aki a búcsúban gyűjti a téteket.

– Csend legyen, törpe! – szidta meg Iljinyicsna. – Tisztességesen kell köszöntenem a cárevnákat!

Mélyen pukedlizett előttünk, megcsókolta az ujjainkat, és kezünk hátoldalát a homlokához nyomta, miközben áldásokat mormogott. Rongyos sapkája, amivel fehér-szőke haját fedte, súrolta a csuklóm. Felállt, szélesen elmosolyodott, megmutatva vagy tucatnyi megmaradt fogát: – Annuska Petrovna, Jelizaveta Petrovna, üdvözöllek újra Kolomenszkojében. A legszomorúbb az ok, amiért jöttetek – Isten kegyelmezzen újabb kisöcsétek lelkének –, de a ház, és mi mindannyian, szeretettel és hűséggel üdvözlünk!

Annuskával gyorsan egymásra pillantottunk – általában senki sem merészelte megemlíteni anyánk szerencsétlenségét: összesen már hat fiút temetett el, egyeseket azonnal szülés után, mások pár évig éltek csak. Iljinyicsna viszont annyi éve szolgálta már, és minden rosszindulatot nélkülözött a megállapítása, ami miatt sok mindent megbocsátottunk neki, ezért odaugrottunk, hogy megöleljük.

Kérges tenyerével tapsolt, kitárta erős karjait, és így kiáltott: – Végre! Azon napon, amikor elköltöztetek Kolomenszkojéből, hogy nagyok és fontosak legyetek, a lelkem is magatokkal vittétek. Most majd szétvet a boldogság!

Ölelésével szinte satuba szorított minket, nevetve kellett kiszabadítani magunkat, ahogy kislány korunkban is, amikor a szeretete már elviselhetetlenné vált. Iljinyicsna megtörölgette közel ülő, világoskék szemét, ahonnan csak úgy omlottak a könnyek. Mint a legtöbb finn származású orosz, ő is rettenetesen sápadt és szőke volt.

– Milyen magasak és gyönyörűek lettetek! Ha a szemem már nem is ismerne fel, a szívem biztosan! Remélem, hamarosan az esküvőtökre készíthetek lakomát!

– Ó, bár így lenne – felelte Annuska anyánkat figyelve, aki rejtélyesen elmosolyodott, és annyit mondott: – Ki tudja, mit tartogat a jövő a szerencsés lányaimnak.

Ekkor nem tudtam megakadályozni, könnyek öntötték el a szemem.

Anyám meglepetten fordult felém: – Mi a baj, Lizanyka?

Annuska átkarolta a vállam, csendesen együttérezve velem.

– Csak annyira örülök, hogy mind együtt vagyunk. Minden újra rendbe jön. Tudom.

Már sírtam, mikor mind szipogni és ölelkezni kezdtünk: Annuska és én, minden oroszok cárevnái, anyám, a cárica és Iljinyicsna, a szakácsnő szorosan fogtuk egymást, miközben d’Acosta a palacsinták melletti kőre süllyedt, és a mediterrán népek szokása szerint hangosan siránkozott, szinte mekegve a sok takony és könny között, amit vicces kis arca ontott magából.

*

Kolomenszkoje vén földjének varázsa máris körénk font egy könnyed és egyszerű kötelet; több ezer szálból alkotta a szövőszéken, amelyeket közös szomorúságunk és szenvedésünk testesítették meg. A könnyeink ugyanúgy felajánlások voltak a békéért és a barátságért, mint a palacsinta a fenőkövön. Anyámnak igaza volt: a szerencse hozott ide vissza minket. De az életben milyen gyakran engeszteli ki a gonosz szellemeket a palacsinta, a méz és a tejföl?

3

A tavaszra Kolomenszkojében telepedtünk le. Bár a folyosók felét el kellett zárni az érkezésünkkor, mert a gerendák alattuk nem bírták volna el a súlyunkat, a ház nem változott. Akkora volt, hogy eltévedtünk több mint kétszázötven szobájában, és egyetlen lelket sem láttunk napokig. Iljinyicsna megesküdött, hogy a farontó bogarak már olyan hatalmasra nőttek, hogy éjszaka hallotta, ahogy rágnak és csámcsognak.

– Ne beszélj butaságokat, Iljinyicsna. Már nem vagyunk gyerekek! – szidtam meg.

Egyik szobáról a másikra szereztük vissza az uralmat, és megtöltöttük nagyapánk vadászkastélyát fiatalsággal és vidámsággal. Leszánkóztunk a nagy lépcsőházban matracon ülve vagy fekve, és imádtuk, ahogy a lépcsőfokoktól összecsattant a fogunk. Búgócsigáinkat üldöztük a folyosókon, és fogadást kötöttünk a sebességükre. Annuska leporolta a babaházát: egy nürnbergi szekrénykészítő mester másolta le a Nyári palota napsütötte szépsége minden részletét, egészen a Néva jeges zöldjében játszó falaktól a mézszínű mintás parkettáig. Elővette a babacsaládjait; porcelánarcuk a semmibe nézett, alsó végtagjaik megmerevedtek. A babák gyönyörű ruháit valaha a legújabb európai szabászati remekek után készítették, de mára tönkrementek. Minden bizonnyal az egerek bélelték ki velük a fészkeiket, ezért Annuska napszítta anyagdarabokat tűzött puha testükre, amiket Iljinyicsnától kapott. Megbabonázva figyeltem: ugyanolyan figyelemmel gondoskodott róluk, mint én a lószerszámjaimról és a nyergemről, hogy megfelelően be legyenek szappanozva és viaszozva a másnapi lovagláshoz.

Az egyik utolsó szoba, amit még nem látogattunk meg újra, a Nagyterem volt, a nagyapám trónterme. Amikor besurrantunk ebbe a hatalmas térbe, amelynek egyik oldalán magas dupla ajtók nyikorogtak a zsanérokon, megálltam a küszöbön, és lenyűgözve bámultam. A nappali fény szeszélyesen szűrődött át a színes üvegtáblákon; a fabevonat minden négyzetcentiméterét valaha vidámra festették, de a színek már elhalványultak. Olyan érzés volt, mintha összementem volna, és beléptem volna régebbi kedvenc játékomba, egy kaleidoszkópba, amit apánk perzsa követe, Ajram Volinszkij herceg adott nekem egyszer régen.

– Nézd, Annuska. Még ott van! – mondtam suttogva, és az egyetlen bútordarabra mutattam, ami mindig a helyén volt Kolomenszkojében: nagyapánk ébenfa trónjára. Magas háttámlája volt, és mindkét karfája felséges oroszlánfej-faragásban végződött. Ahogy a ház többi része is, a trón is finom porréteget gyűjtött magára az évtizedek alatt, Alekszej nagyapánk halála óta, és hogy mi elköltöztünk.

– Gyere! – hívtam Annuskát, és úgy csúszkáltunk a parkettán, mint egy befagyott tavon, hogy elérjünk a trónig. Az oroszlánok állkapcsa be volt csukva, de aranyberakásos sörényük lángolt, szemükben pedig rubintok világítottak. A drágakövek tiszta elmét ígértek nagyapánknak, segítették abban, hogy bölcs döntéseket hozzon. A skarlát tűz Annuskára és rám villant. Közelebb léptem, és ruhám ujjával megtörölgettem a drágaköveket, majd meghúztam a titkos kart az egyik fej mögött.

– Ááááá! – üvöltöttem, ahogy a vadállat kitátotta a száját nyikorgó, berozsdásodott mozdulattal. Annuska ugrott egyet, én pedig kuncogtam. Ez a mechanizmus biztos jól ráijesztett a parasztokra, akik nagyapa elé járultak.

Hátraléptem Annuska mellé, és szembeálltam a trónnal.

– Gyerünk! Ülj rá! – Picit meglöktem Annuskát. – Te vagy az idősebb.

– Sosem merném. És ha apánk rájön?

– Nevetni fog – feleltem, és próbáltam meggyőzőnek hangzani.

– Gondolod? Akkor miért nem ülsz rá te?

Végignéztem az emelvényen álló trónon. A baldachin vörös bársonya penészes, pókhálós volt, és már a molyok is megtámadták. A magas ébenfa háttámlát aprólékosan faragták ki, és az ezüstberakásos lábtartó hanyagul felborulva feküdt, mintha nagyapánk épp most állt volna fel, hogy sólymaival vadászni induljon, mert ez volt a kedvenc időtöltése. Még kislányként se, pedig itt nőttünk fel, gondtalanul, távol a pompától és protokolltól, sosem mertünk felmászni az emelvényre, és felülni a trónra. Nagyot nyeltem.

– Jól van hát – mondtam. A tenyerem ragadni kezdett, ahogy léptem egyet előre. A szék mintha megnőtt volna, és fölénk tornyosult, sötét körvonala elrettentően figyelmeztetett arra, hogy ne lépjük túl a cár hatalmát.

– Lizanyka – Annuska megragadta a könyököm. – Ne! Ez nem való nekünk!

– Hát persze, hogy nem teszem meg – feleltem, és megálltam. – Még egy nő sem uralkodott Oroszországban, és nem is fog. Emlékszel arra, mit mondott Iljinyicsna apánk gonosz féltestvéréről, Szofjáról? Arról, aki régensként uralkodott apánk és az őrült Iván bácsikánk mellett, amikor kisfiúként lettek cárok, és túl fiatalok vagy túl betegek voltak az uralkodáshoz? Még ő sem merte magához ragadni a trónt.

– Emlékszem. És arra is, hogy Iljinyicsna nem őrült Ivánnak hívta a bácsikánkat – vigyorgott Annuska.

Ez igaz volt: a mihaszna, szabadszájú Iljinyicsna apánk idősebb féltestvérét, aki születésétől fogva szörnyű betegségben szenvedett, Idióta Ivánnak hívta. Az ilyen fokú tiszteletlenségért a dadánk egy alapos korbácsolástól kezdve akár élve megnyúzást is kaphatott volna attól függően, milyen a hangulata a cár törvényét értelmező bírónak. Ó, már alig vártam, hogy újra a konyhájában üldögélhessek, és történeteket hallgathassak a múltról, a családunkról, ahogy gyerekként is.

– Apánk ezt sosem hallhatja meg. Ivánnal ők valaha együtt voltak cárok, uralkodtak Oroszországon, akár őrült vagy idióta volt Iván, akár mindkettő, akár egyik sem – mondtam. Iván halála után apánk bezáratta trónbitorló féltestvérét, Szofját, de nagylelkű és szerető gondoskodásban részesítette Iván özvegyét, Praszkovját, akit Pása néninek hívtunk, és a lányait, jóval idősebb unokatestvéreinket, Jekatyerina és Anna Ivanovnát. Amikor elhagytuk Kolomenszkojét, egy pár évig még együtt is éltünk Pása nénivel az Izmajlov-palotában. Apánk kívánsága egyértelmű volt, és számunkra parancs: a család és az ország egységes. Oroszországnak egyetlen erős felkent uralkodóra van szüksége, nem téphetik szét a trónért harcoló fivérek.

Még egyszer a trónra pillantottam, mintha a körülötte gyűlő árnyak hallgatóznának, és elárulhatnának.

– De Annuska, elgondolkoztam. Alekszej meghalt – suttogtam, és sietve keresztet vetettem három ujjal –, és Pása néninek meg Iván cárnak csak lányaik lettek, akik közül Jekatyerinát és Annát távoli vidékre adták férjhez – újra keresztet vetettem, hogy az unokatestvéreimre se hozzak bajt.

– Igen? – vizsgálgatott Annuska.

– És ha anyánknak nem lesz több fia, ki örökli majd apánk trónját?

Annuska is megfordult, hogy ellenőrizze, valóban magunk vagyunk. Bármilyen utalás arra, hogy apánk egy nap meghal, felségárulás volt, és Alekszej féltestvérünk sorsa mindenkinek – még nekünk is! – elrettentő jelként szolgált. Senki sem volt biztonságban a cár dühétől. – Tudod, hogy apánk még azt is kimondatta Feofán Prokopoviccsal, hogy a cár inkább hagyja Oroszországot egy méltó idegenre, mint saját, de méltatlan gyermekére.

– Mit gondolsz egy méltó unokáról, a kis Petruskáról? Hisz ő… tudod ki fia, végül is. – Éppen csak megálltam, hogy ki ne mondjam Alekszej féltestvérünk nevét, mert ez volt apánk parancsa. – És már majdnem tízéves. Petruska az egyetlen még élő Romanov férfi, és apánk és Oroszország örököse.

– Szegény kis Petruska sosem fog uralkodni. Apánk alig bírja elviselni, hogy él és cseperedik. Anyánk könyörgött, hogy az a savanyúképű Ostermann gróf legyen a tanítója. Apánk csak azért egyezett bele, mert azt remélte, kordában tarthatja a régi hitűeket.

– Szegény Petruska, az a köszvényes német a tanára…

– Jobb, mint a mi tanáraink – nevetett Annuska. – A tanulás kiváltság.

– Beszélj a magad nevében. Ami engem illet, sokat tanultam…

– Mint például? Németül, franciául, olaszul? Hímzést? Kézírást?

– Hát, nem igazán. De ki tudok fogni és felvágni egy halat, úgy nyilazok, mint egy tatár, és gyorsabban lovagolok, mint egy kozák…

– Ez mind nélkülözhetetlen képesség egy király feleségének – kacagott. – Versailles le lesz nyűgözve, amikor megérkezel lóháton, szétvetett lábbal, férfinak öltözve, ahogy szoktad?

– Csitt! Ez titok! – Elkomorultam. – Vajon milyen lesz majd? Úgy értem, Versailles-ba költözni, vagy bárhova máshova? Nem tudom elviselni a gondolatát, hogy elhagyom Oroszországot, vagy hogy téged…

– Ne aggódj miattam – válaszolta egy kicsit túl gyorsan, és felemelte az állát. – Én is csodás házasságot kötök majd. – Egyértelmű volt, hogy erről már sokat gondolkozott korábban is. Aztán a vonásai ellágyultak. – Félsz?

– Hogy félek-e? Rettegek!

– Én is így érzem. Máshol semmi sem olyan, mint itt. Talán megkérdezhetnénk Anna és Jekatyerina Ivanovna unokanővéreinket, milyen érzés férjezett cárevnaként élni messze távol.

– Persze. Ha még találkozunk velük… Olyan messze laknak, és annyival idősebbek – feleltem.

– Szerinted zavarja őket? – kérdezte Annuska.

– Mi zavarja őket?

– Hát, hogy anya, te és én vagyunk most az első hölgyek Oroszországban, bár őrült Iván volt az idősebb fivér, és az uralkodó cár is.

Haboztam.

– Nem. Meg kell elégedniük a sorsukkal.

Pása néni lányai voltak az első orosz cárevnák, akik valaha is férjhez mentek. Apánk Nyugatra tett utazásai előtt a cár lányai és lánytestvérei nem mentek férjhez, a tyeremben éltek, ami az oroszoknál a ház vagy a Kreml női része. Csak a fiútestvéreik és az apjuk láthatta őket, mert minden más orosz elfogadhatatlanul alacsony származású lett volna hozzájuk, egy külföldi herceg pedig hitetlennek számított volna. Kisbaba voltam, amikor Anna Ivanovna férjhez ment Kurland hercegéhez, ami egy kis balti állam. Ellenben amikor Jekatyerina a német mecklenburgi herceghez ment feleségül, Annuskával koszorúslányok voltunk. Apánk mindkét unokahúgának elképesztő, háromszázezer rubeles hozományt biztosított, és ő vezette őket a templomban a vőlegényeikhez. A cár legjobb gyerekkori barátja, Alekszandr Danyilovics Menysikov herceg állta az ünnepségek elképesztő számláját, hozzáépített egy kápolnát moszkvai palotájához, és a Nagytermet átalakította egy virágzó belső kertté. Virágokat és gyümölcsöket hozattak a Krím félszigetről, és több ezer üveg pezsgőt bontottak. Apánk annyira elégedett volt a lakomák sikerével, hogy egy nappal később száz törpéjét is kiházasította egy Jekatyerina ceremóniájával egyező ünnepségen. Mindkét Ivanovna unokanővérünk házassága olyan szerződéseket jelentett Oroszországnak, amelyek nagyon is apánk kedvére voltak.

Annuska kuncogott.

– Meg kell elégedniük a sorsukkal? Lizanyka! Senki sem elégedett, a nők pedig még kevésbé.

– Jobb akkor, ha nem kérdezzük meg őket – nevettem. Nekem is Oroszország szerencséjét kell elősegítenem. – Ha nem tudok se hímezni, se gyönyörűen írni, talán az tetszeni fog Lajos királynak, hogy táncolni tudok? – perdültem néhányat, és Annuskát is magammal húztam, majd megálltam és megszorítottam mindkét kezét. – Rettegek attól, hogy el kell tőled válnom, Annuska.

A nap közepén járhattunk, és a kinti felhők árnyékot vetettek az arcára, miközben így szólt: – Én is így érzem. De most inkább fogom a könyvem, és olvasok egyet a konyhában ebéd előtt. Ott találkozunk? Iljinyicsna szoljankát készít.

Összefutott a nyál a számban a marhahússal, kolbásszal és savanyított zöldséggel teli édes és savanyú leves gondolatára.

– Lehet, hogy előbb ott leszek, mint te – feleltem, miközben ő szinte hangtalanul osont ki a fakó parkettán át. Az ajtó dörrenve csapódott be utána, és a visszhang még apró hullámokban keringett, majd elveszett a Nagyterem hatalmas légterében.

Visszatartottam a lélegzetem, és hallgattam, ahogy Annuska léptei elhalkulnak, amíg biztos nem voltam abban, hogy valóban elment.

Ezután Alekszej nagyapa trónja felé fordultam.

4

A bőröm bizsergett, ahogy az ereimben zubogott a vér. Libabőrös lettem. Az oroszlánok rubintszeme engem figyelt. Egy darabig ácsorogtam, de a trón méltósága és mindenek felett álló magabiztossága közelebb húzott. Versailles-ban trónon ülök majd a férjem mellett, és Franciaországon uralkodunk. Mi mást jelentene a születésem a decemberi csillag alatt, lábbal előre, apám valaha volt legnagyobb győzelmének ünneplése közben? Nagyszerű királynő leszek. Mit is mondott Herr Schwartz, a bécsi tánctanárom azzal a kemény, éles orosz kiejtésével, mielőtt aprócska lábát irányba állította, ami nem igazán illett medveszerű testéhez? „Gyakorlat teszi a mestert.”

Valóban. Végül is, soha senki sem tudja meg. Tehát…

A trón magához vonzott. Felé araszoltam, a szívem hevesen vert, a lélegzetem felgyorsult. Hátrafordultam, mintha a lépteim felvertek volna valakit. Egy pillanatra mintha dobszót hallottam volna, ami valaha biztosan azt jelentette be, hogy a nagyapám nagy pompával helyet foglalt a trónon; amit több száz komor képű kozák díszlépése követett, akik fénylő bárdot viseltek, és fehér bőr egyenruhájuk arannyal és ezüsttel volt díszítve. Az emberek térden csúsztak Alekszej cár előtt, összegörnyedtek, sosem merték felemelni az arcukat bátyuskájuk, apuskájuk felé. Szinte most is hallottam azokat a finom surrogó hangokat – de nem, csak a szívem dobogott erősen. Ha megkapjuk Versailles válaszát, elhagyom Oroszországot, Isten legáldottabb országát. Fel kellett készülnöm. Úgy éreztem, mintha a lábamra még nagyobb súly nehezedne, de a trónhoz vezető lépések meglepően laposak voltak. Nagy levegőt vettem: tessék, megcsináltam. Már az emelvényen voltam, és félretoltam az ezüst lábtartót, hogy kényelmesen állhassak, és szétteríthessem széles szoknyám. Az ülés párnázatának vörös bársonyát szinte betemette a por, az aranysujtásos bojt elszakadt és kirojtosodott. Valaha aprólékosan tűzdelték össze. Hátat fordítottam a trónnak; remegő kezem az oroszlánok sörényén pihent, ahogy lassan, nagyon lassan – a félelemtől és az izgalomtól rázkódva, elképzelve a fanfárokat és hűségesküket – leereszkedtem az ülésre. Először a peremén egyensúlyoztam, összeszorítottam a szemem, a szám kiszáradt, és vér tolult a fejembe. Talán megnyílik a föld, és elnyel. Az ég megreped, és a fejemre zuhan, összezúz, mint egy hangyát, hacsak nem egy villám sújt le rám előbb.

Telt az idő.

A lélegzetem egyenletessé vált.

Semmi sem történt.

Hátracsúsztam, amíg gerincemmel meg nem éreztem a faragott háttámla kényelmetlen érintését. Először a szempilláim között kukucskáltam ki, mintha rácsok mögül figyelném a nagytermet, majd teljesen kinyitottam a szemem. A fény besütött a színes ablaküvegeken, vízként folyt a parkettára, és a fát a szivárvány színeibe öltöztette. Porszemcsék táncoltak a levegőben. Napos csend uralkodott. Minden olyan volt, mint korábban. Leengedtem a vállam, kifújtam a levegőt, és a párnázott ülésbe süppedtem, még egy kicsit rugóztam is fel-le. Tessék! Összeszorítottam az öklöm. Megtettem. Ráültem minden oroszok trónjára. Nevetés tört fel a torkomon. Milyen máshogy nézett ki minden innen fentről: mintha erősebben csillogtak volna az ablaküvegek árnyalatai, és a festett fafal mintája lenyűgözőbbnek és egyértelműbbnek tűnt. Az oroszlán feje megviseltebbnek látszott ilyen közelről. Ujjaimmal végigsimítottam sörényt mintázó fürtjeiken, ahol már az aranyozás elvékonyodott.

Kint a folyosón léptek közeledtek.

– Lizanyka? Ott vagy még? – kiabált Annuska. A nagy ajtó kilincse megmozdult. Úgy ugrottam fel, mintha a trón megégetett volna.

– Jövök! – Mozdulatomtól a párna elcsúszott, és leugrottam az emelvényről, hogy keresztülrohanjak a Nagytermen. Csak akkor álltam meg, amikor elértem a biztonságot nyújtó ajtót, lihegtem, és visszafordultam, hogy az oroszlánok rubintszemébe nézzek. Kinyújtottam a nyelvem, és a hüvelykujjaimat a füleimhez tartva mutattam szamárfület nekik: – Beee!

Ezután kisurrantam a folyosóra.

Annuska járás közben olvasott, elkomorult a regénye legutóbbi fordulatán. Mellette ugráltam, körbe szaladgáltam, és magamban mosolyogtam titkos kalandomra gondolva.

5

– Mi a tervetek a délutánra? – kérdezte Iljinyicsna, miközben újabb tányér szoljankát mert magának. Magunkban fejeztük be az evést, mert anyánk még mindig ideje nagy részét a lakosztályában töltötte. Aranytányérjaink és a porcelánkészletünk, a gyönyörű, aprólékosan kidolgozott kék és fehér meisseni, amiből szerencsére nem túl sok tört el út közben, furcsán hevert a konyhaasztal lemosott fafelületén, mintha egy gazdag hölgy látogatná meg szegény rokonait. A muranói üvegből készült kupáinkat bodzaszörppel és tiszta vízzel töltöttük meg. Annuskával bort, sört vagy vodkát csak a vacsorához ittunk.

A hatalmas, boltíves konyhát két tűz is melegítette, amelyek a szoba két végén ropogtak. Csirkék, libák és malacok rohangáltak szabadon, a szobalányok pedig csacsogtak, miközben főzték a vacsorát, óriási tokhalakat filéztek, és rézüstöket vajaztak ki a mézes medovik süteménynek. A hangzavartól megfájdult a fülünk. Iljinyicsna megkevergette a szoljankás üstöt, kihalászta az utolsó füstöltmarha-darabkákat, a lengyel kolbászszeleteket, emellett kapribogyókat, hagymaszeleteket és uborkákat, majd egy korsóból töltött még magának kvaszt. A keserű, olcsó erjesztett italból egy másik kupát helyezett d’Acosta elé. A bohóc belekortyolt, szemét élvezettel lehunyta. Iljinyicsna szívesebben mártott egy szelet kemény héjú kovásztalan kenyeret a kvaszába. Gyorsan felélénkült tőle; halvány arca vöröses színéből ítélve nem ez volt az első kupája aznap.

– Anyánk alszik – mondtam türelmetlenül mocorogva. Úgy éreztem, mintha a tenyerembe még mindig az oroszlánok feje simulna, és hátam az ébenfa támlának támaszkodna. Dél elmúlt már, a nap úgy nyúlt előttünk, mint a tészta.

– Jobb, ha nem zavarjuk – felelte Iljinyicsna egyszerre beszélve, rágva és nyelve, amit nézni is félelmetes volt. – Sok mindenből kell felépülnie.

Annuska azt javasolta: – Elmehetnénk megnézni a galambdúcokat és a sólymokat. Talán Lizanyka kiválaszthatna egy fiókát, hogy betanítsa.

Kolomenszkoje területén vagy százezer galambot tartottak dúcokban még Alekszej nagyapa idejéből, a ragadozó madarainak nevelték őket zsákmányul. A sólymait olyan ceremóniával vette körül, ami meglepte a külföldi követeket, és a családja is finoman ugratta őt miattuk. De apánk nem élvezte a solymászatot, úgyhogy ki tudja, mi maradt a dúcokból és fészkekből. Talán már az összes madár nyakát kitekerték, hogy megkopasszák és megsüssék őket.

– Ez jó ötlet. A solymász még mindig ott lakik. Emlékeztek Jevgenyijre a vörös hajával? Bár manapság inkább szürke, ahogy mindannyiunké. – Iljinyicsna felkacagott, és nagyon húzott a kvaszból. D’Acosta utánozta, cuppantott az ajkával, és arcát gúnyosan eltorzította, miközben az asszony kacsintott: – Csak ne tévedjetek el. Még a végén a szent tölgyesben lyukadtok ki vagy azon is túl.

– Csend legyen, asszony! – parancsolta d’Acosta hirtelen komolyan, és felegyenesedett.

– Hol? – kérdeztem.

– A szent tölgyesben? – szólt közbe Annuska is.

Iljinyicsna elpirult, ami az ő esetében úgy nézett ki, mintha egy nyers halat forrásban lévő levesesfazékba dobnánk: áttetsző bőrének finom húsa élénkvörössé vált.

– Csak egy buta mese az egész – motyogta.

– Azt mondtad, hogy ezek nem mesék – ellenkeztem, és mellé csúsztam telitöltve kvasszal a poharát. – Mondd csak el. Ugyan már. Apánk sosem beszélt a szent tölgyesről.

– Megvolt rá az oka. Elég volt – vágott közbe d’Acosta, és ellökte magától kvaszos kupáját, de Iljinyicsna nem tudott ellenállni a kérlelésünknek.

– Ah, jól van – kezdte, mintha úgy értené, sok minden van, amiről apátok sosem beszélt nektek. De ha ezt hangosan kimondaná, azért akár olvasztott fémet is önthetnének le a torkán büntetésül. – Miért is ne? Már nem vagytok gyerekek. Elég sokáig megtartottam a titkot, ahogy a cár megparancsolta.

D’Acosta még komorabban nézett.

– És mikor törölték el ezt a parancsot?

Alig bírtam megülni a helyemen.

– Milyen titok?

D’Acosta hátradőlt, ajkát tiltakozóan összeszorította, miközben Iljinyicsna, miután megszívta ázott, részegítő kovásztalan kenyere héját, beszélni kezdett.

– A szent tölgyes a kolomenszkojei birtok mélyén fekszik. Mögötte nyílik a Goloszov-szurdok… – kezdte Iljinyicsna, és élvezte, hogy rá irányul a figyelem. Szavaitól lúdbőrözni kezdtem, és Annuska is összefonta a karját, hogy megmelegítse magát a rossz előjel hűvösétől. A sok olvasástól csak úgy szárnyalt a képzelete, és amikor éjjel álmában a hősök és a gonoszok is megelevenedtek, átbújt az én ágyamba megnyugtatásul, és együtt aludtunk el.

– A Goloszov-vízmosás – ismételtem a szavakat ízlelgetve. – Sosem hallottam róla.

– El van átkozva – figyelmeztetett Iljinyicsna. – Aki egy nap bemegy oda, egy évszázaddal később jön ki onnan. Iván Groznij cár[*] állítólag egy osztag tatár katonát küldött oda, hogy fedezzék fel. Száz évvel később jöttek ki, változatlanul, épp időben, hogy tisztelegjenek nagyapátok, Alekszej cár előtt.

– De miért küldte Rettegett Iván azokat a katonákat a Goloszov-szurdokba? – csodálkoztam.

Iljinyicsna szeme akkorára nőtt, mint egy csészealátét.

– A szurdok minden kérdésre választ ad.

– Bármilyen kérdésre? – A szívem csak úgy dübörgött.

Bólintott. – Megismered a sorsod. De mindennek ára van.

Megköszörültem a torkom. – Milyen ára?

– Cárevna. Kérlek, ne tegyél fel ilyen kérdéseket, légy szíves! – mondta d’Acosta a székén feszengve.

– Azt hittem, szerinted az egész csak buta babona – gúnyoltam, Iljinyicsna pedig megvonta a vállát, és egyáltalán nem figyelt a kisemberre, ahogy sokan mások sem. – Ki tudja, kit vagy mit találtak a tatárok a szurdokban.

– Talán Babajagát, a boszorkányt, aki gyerekeket fal fel, vagy a domovojok dobáltak fahusángokat rájuk? – Nem tudtam megállni, és felnevettem.

Iljinyicsna mérgesen megvonta a vállát. – Akárkit. Mindenesetre szerencséjük volt, hogy egyáltalán visszatértek.

Annuska összerázkódott, mintha a dadánk szavai póklábakon másztak volna a bőrén.

D’Acosta leugrott a székéről. – Elég legyen ebből! Nem, cárevnák, menjenek csak a sólymokhoz, kérem. Jevgenyij azt mesélte, vagy száz fiókája van, választhatnak. A cár nagyon ellátja a bajunk, ha valami történik magukkal.

– Csendet, d’Acosta, vagy bezárlak a tyúkólba. Ott aztán egész nap kukorékolhatsz és zsörtölődhetsz.

Iljinyicsna a szemét forgatta, majd a konyhaajtóhoz hívták. Parasztok hoztak tavaly ősszel eltett savanyúságos-, és befőttesüvegeket, hogy eladják a cári háznak.

Talpra húztam Annuskát.

– Igazatok van. Menjünk, nézzük meg a fiókákat.

D’Acosta követett minket a tekintetével, ahogy kimentünk. A folyosó poros hűvösében Annuska az ujjait az enyémek köré fűzte, és elindultunk Jevgenyij galambdúcai felé.

– Rossz irány – jelentettem ki. – Ki akarunk menni az erdő felé a Goloszov-szurdokhoz.

– De… hallottad, mit mondott Iljinyicsna. Ellopja az életed. Mi lesz, ha sosem jövünk vissza? – A hangja remegett.

– Gyáva kukac! Ne higgy a vénasszonyok meséjének! – Igazság szerint nem akartam egyedül menni, és reméltem, hogy Annuska kíváncsisága végül legyőzi a félelmét. – Engem már szinte eljegyeztek, de te nem akarod tudni, milyen sors vár rád, a cár legidősebb lányára?

Bizonytalankodva megrázta a fejét.

Keresztbe tettem magam előtt a karom, és dobbantottam a lábammal.

– Jól van. Ahogy akarod. Megyek egyedül. De nem mondom el neked se azt, kivel találkoztam a szakadékban, se azt, hogy mit kérdeztem. Majd meglátod.

– Lizanyka – könyörgött, és próbált visszahúzni. – Nem hagyom, hogy egyedül menj. Igazad van. Tényleg ismerni akarom a sorsom. Hogy is ne akarnám?

Újra megfogtam a kezét, és szégyellni kezdtem magam. A világ egyetlen trónjára való illetéktelen ráülés sem hatalmazott fel arra, hogy bántsam a saját nővérem.

– Anna Petrovna Romanova – jelentettem ki ünnepélyesen, és az ujjait a szívemre vontam. – Ma mindent megtudhatsz nagyszerű sorsodról, megígérem. És most induljunk, mielőtt az a ravasz d’Acosta ki nem találja, hogy elkísér minket a sólymokhoz. Az nem lenne jó móka, nem igaz?

Először lépkedtünk, majd ugráltunk, végül futottunk bolondosan nevetve egész végig a kertünk magas kapujához. Be volt zárva.

– Egy-kettő-három – számoltam, és együtt felemeltük a vasrudat. Sokkal nehezebb volt, mint vártam, így kicsúszott az ujjaim közül, és a padlókőre esett. Annuska még időben hátra rántott, különben a lábujjaimra zuhant volna. Tágra nyílt szemmel bámultunk egymásra, és hallgattuk a halkuló visszahangot, de ilyen hamar ebéd után mindenki húzta a lóbőrt. Kinyitottuk a hatalmas duplaajtós kapu egyik szárnyát – mindkettőt csak akkor volt szabad kinyitni, ha a cár kocsija haladt át rajta –, és kiszöktünk a földekre. A kavics nyikorgott a selyempapucsom alatt, ahogy előrehaladtunk.

– Ne vegyünk fel csizmát és köpenyt? Meg fogunk fázni. – Annuska megremegett a délutáni hűvösben.

– Ugyan. Kit érdekelnek a köpenyek és a hideg, ha megismeri a sorsát?

Bevettem magam a sűrűbe, Annuska pedig követett; arca kipirult, kék szeme csillogott, és sötét tincsei kibomlottak.

Amikor hátrafordultam, Kolomenszkoje eltűnt a szemem elől.

* Rettegett Iván cár

6

Az erdészek itt hanyagul végezték a munkájukat: a kert túl hamar vált vadonná mindenféle ösvény nélkül. A sűrű, tüskés aljnövényzet a szoknyámat szaggatta, a füvet harmat áztatta, friss levelei élesek voltak. Fejünk felett összeborultak a fák; az összefogódzkodó ágak kizárták a napfényt. Kérges gyökerek, mint Iljinyicsna ujjai, nyúltak a lábunk után. Körülöttünk minden sötét volt, a nedves zöld lélegzett. Eddig még senki léptei alatt nem reccsentek ezek a gallyak, és a váratlan hangra a madarak vijjogva repültek menedékbe. Továbbhaladtunk ugrándozva, botladozva. A vérem buzogott, a szívem hevesen vert, a lélegzés is fájt. Annuska megragadta a karom, hogy visszahúzzon.

– Ez a jó irány?

Körülnéztünk. A bokrok összezárultak mögöttünk, mint a korlátok; egy ág sem tört le, egy moha sem szakadt el, lépteink nyomán a föld nem fordult ki. Minden úgy nézett ki, mint azelőtt. Talán már el is hagytuk Kolomenszkoje határát, és elvétettük a szent tölgyest és a szakadékot?

– Ha most visszafordulunk, senki sem tudja meg, hogy eljöttünk. Vacsorára hazaérünk – javasolta Annuska.

– Nem. Nézd ott azt a tisztást – mondtam halkan, bár próbáltam magabiztosnak tűnni. – Az lesz a szent tölgyes. És a Goloszov-szurdok pont mögötte van. – Éreztem, hogy Annuska habozik, ezért hozzátettem. – Nem akarhatsz visszafordulni most, hogy ilyen messzire eljöttünk.

Megrázta a fejét, és továbbhaladtunk, amíg a tölgyesbe nem jutottunk. Az ágak és levelek között foltokban szűrődött át a délutáni napfény, és a mohát az arany, a borostyán és a rozsda árnyalataira festette. Sok fa dőlt ki, és hevert a földön, mintha óriások játékszerei lettek volna, vagy a vihar csavarta ki őket, de néhányuk még állt. Hátrahajtottam a fejem, próbáltam megpillantani a tetejüket, de a fény elvakított. A fák törzsei olyan szélesek voltak, hogy egy egész bölcsőt ki lehetett volna faragni belőlük.

– Pihenjünk itt meg. – Nekidőltem egy széles tönknek. Egy kidőlt fa törzsén minden gyűrű egy évet jelölt az idő múlásából, és a vonalak közti rés vastagságát a csapadékos vagy száraz évszakok határozták meg, ahogy a ráncok könnyebb és szomorúbb éveket jelöltek egy emberi arcon. Túl sok gyűrű volt a számoláshoz. Az ujjaimmal abbahagytam a követésüket: furcsa, sötétvörös, csillogó foltok homályosították el a gyűrűket, mintha vér szivárogna a fából. Hirtelen megértettem: ezeket a fákat kivágták! A korábban békés hely pusztulását emberi kéz okozta. A domovoj a fák szelleme mérges volt, akárhány palacsintát is készített ki neki Iljinyicsna.

A számtalan ősz alatt lehullott levelek zörögtek lépteim alatt, és penészes szag áradt belőlük. Máshol a mezőket lóhere, százszorszép, harangvirág és kökörcsin borította, de itt nem bújtak elő fiatal hajtások. A szél hűvösre fordult, és Annuska határozatlanul állt. Azt mondtam: – Siessünk. Még ha részeg is, Iljinyicsna észreveszi, ha nem érünk haza vacsorára, és d’Acosta mindenkit riadóztat. Anyánk is borzasztóan fog aggódni.

Ahogy továbbmentünk, mintha több száz szempár figyelte volna minden mozdulatunkat.

Pár lépés múlva a föld hirtelen lejteni kezdett a lábunk alatt. A hosszú alkonyatban addig boldogan csivitelő madarak elhallgattak. Hatalmas fák hajoltak át a szurdok széle felett, sötét lombkoronájukkal tetőt alkottak a rés felett, túlburjánzott ágaik göcsörtösen csavarodtak. Szomorúfüzek hullámoztak a lejtőn, és magyalbokrok nyúltak fel hozzájuk; tüskés, vastag ágaikon sötét viaszos levelekkel. Szikladarabok törték át a sűrű aljnövényzetet, mintha egy öreg farkas fogai lennének. Mélyen lenn a szurdokban víz zubogott.

– Itt vagyunk. A Goloszov-szurdok. Készen állsz? – kérdeztem.

– Igen. Hát. Mondjuk. Te?

– Persze – vontam vállat. – A jegyességemről fogok kérdezni a francia királlyal. És te?

– Azt akarom tudni, lesznek-e gyermekeim. Egy egész csapat lenne jó, fiúk és lányok. Egy nagy, szerető család.

– Ne nekem mondd. Várj ezzel arra, akivel ott lent találkozunk – kacsintottam rá.

– Jaj, Istenem. Bárcsak otthon lennénk a kemence mellé kuporodva, és olvashatnék.

Annuska kétkedve pillantott az előttünk fekvő bozótosra.

– Tényleg jobb szereted a könyveket az életnél? Valóban testvérek vagyunk, vagy egyikünk egy fattyú a német negyedből?

– Jól van! – Annuska nem túl lelkesen felkapta a szoknyáját. – Hogy jutunk le oda?

– Hát így, cárevna – feleltem, és csomót kötöttem a ruhám szegélyére a térdemnél. – Gyere! Senki sem fogja megtudni – ígértem, és felvettem egy botot, hogy rátámaszkodhassak, majd óvatosan leléptem a szurdokba vezető meredek lejtőre.

7

Csúszkáltunk a nedves, sáros földön, lehorzsoltuk a kezünket és térdünket; elszakítottuk és összekoszoltuk széles szoknyás háziruhánkat, arcunkra sár kenődött, orcánk és homlokunk karcolásokkal lett tele. Először nevettem, amikor elestem, még Annuskát is magammal rántottam egy hempergésre. Azonban hamarosan mindketten lihegtünk és levegőért kapkodtunk, ahogy újra talpra álltunk, és a lábunk és a karunk remegett a kimerültségtől.

– Elég volt, Lizanyka! – zsörtölődött Annuska, levegőért kapkodva, épp ahogy leértünk a szurdok aljára. Kiléptünk a sűrű növényzetből. Nedves fekete homok és kavics formált valamilyen fajta partszakaszt. Víz zubogását hallottuk: úgy húsz arsinnyira tőlünk egy vízesés hullott le egy sziklaoromról, egy medencében habzott, majd felénk rohant, a fülünket betöltötte elhaladtának hangja. Lehetetlen lett volna megmondani, milyen mély volt, mivel pala sötétítette el a folyó medrét. A folyásirányba mutattam, és számmal azt formáztam: – Erre.

Fogtuk egymás kezét, az éles kavicsok átszúrták papucsaink talpát, és a vízpermet eláztatott minket, mintákat rajzolva sáros ruhánk ujjára. A nővérem majdnem nekem jött, amikor megtorpantam.

– Nézd, Annuska!

A hangom elnémította a félelem. Előttünk egy nő görnyedezett a homokon – vagyis nőnek tűnt, amíg alaposabban meg nem néztem.

– Ki ez? – suttogtam Annuska kezét szorongatva.

– Egy gonosz szellem. Egy lesij. Iljinyicsna nem hazudott – felelte Annuska rémülten.

Egy lesij szellem. Iljinyicsna figyelmeztetett ezekre az erdőlakókra, akik legjobb esetben is komiszak voltak, kihasználták jóstehetségüket, és szándékosan félrevezették az embereket.

A lesij ugyanannyira a táj részének tűnt, mint a levelek, a kavicsok vagy a folyó, és szőrmékbe öltözött. Tűz füstölgött a kunyhója előtt, ami összefűzött ágakból és sárból készült. A lángokból sűrű füst áradt; a fa biztosan túl zöld és nedves volt. A lény felegyenesedett. A lába előtt kőmedencék örvénylettek, mintha teli lettek volna forró vízzel, a párájuk úgy bűzlött, mintha maga az ördög fújta volna. A lény lehunyta a szemét, és kitágult orrlyukain át mélyet lélegzett, mintha a szagunkat akarná érezni. Az ő területén jártunk.

A lény hirtelen tágra nyitotta a szemét, fénye megcsillant. Dermedten álltunk, miközben mozgott, és rájöttem, hogy a lesij nem is visel kabátot; a lény saját sűrű, hosszú haja borította a testét, mint egy fakó szürke és fehér szőrme, amibe levelek és sár tapadt. Min élt ez a teremtmény? A bordái szinte átszúrták az oldalát, és hosszú felkarja és lábszára merő csontnak látszott. A