„Ez a könyv a torkomnál fogva ragadott meg. Vanessa Len szörnyetegekkel és hősökkel benépesített világa semmihez sem fogható, egészen friss és egyedi. Tegyél le minden mást, és olvasd el!”

C. S. Pacat, az USA Today bestseller listás A rab herceg-trilógia és a Dark Rise-sorozat szerzője

„Fordulatos, szívszorító és letehetetlen! Ne lepődj meg, ha ez a könyv csőbe húz, és rávesz arra, hogy a hős helyett a szörnyetegnek drukkolj. Vanessa Len mesteri bemutatkozó könyvet alkotott. Imádtam az időutazást, a reménytelen szerelmeseket és a szörnyeket.”

Stephanie Garber, a New York Times bestseller Caraval-sorozat szerzője

„Abszolút lebilincselő könyv. A Csak egy szörnyeteg színes képet fest az általunk ismert univerzumon belül létező másik világról, és részletgazdag leírásával életre is kelti azt. Vanessa Lennek sikerül elmosnia az évszázados határokat a jó és a rossz vagy a hős és a szörnyeteg között, mindezt igazán magával ragadó módon.”

Chloe Gong, a New York Times bestseller These Violent Delights szerzője

„Micsoda fantasztikus, magával ragadó olvasmány! Képtelen voltam letenni. Izgalmas, eredeti és összetett alkotás szörnyekről, hősökről és hétköznapi emberekről.”

Naomi Novik, a New York Times bestseller Temeraire-sorozat szerzője

„Egyszerre fantasy, kaland és bűnügyi krimi… A rendhagyó cselekmény és jellemábrázolás miatt az olvasó hamarosan a szörnyért fog szorítani. Kötelező olvasmány.”

School Library Journal

„Gyors tempójú thriller, ami elmossa a gonosz és a hős közti határokat, és egy mélyen ellentmondásos főszereplőt mutat be, aki megrekedt valahol a kettő között… izgalmas, modern fantasy.”

Kirkus Reviews

„Vanessa Len Csak egy szörnyetege magával ragadó, különleges és – ki merjem mondani? – szörnyen szörnyűséges (a szó lehető legjobb értelmében). Ez a lenyűgöző regény arra sarkallja majd a fiatal olvasókat, hogy a napjukból időt szakítva újra meg újra beletemetkezhessenek a lapjai közé!”

Lynette Noni, a The Prison Healer szerzője

„A Csak egy szörnyeteg egy okos és lebilincselő újragondolása a hős kontra szörnyeteg klasszikus történetének. Vanessa Len gazdag és magával ragadó világot teremtett, tele sajátos mágiával, izgalmas akcióval és szívszorító, rossz csillagzat alatt született románccal. Csodálatos és fordulatos bemutatkozás, amely már a kezdetektől magával ragad!”

June C. L. Tan, a Jade Fire Gold szerzője

„Ez a fantasztikusan kidolgozott, lebilincselő olvasmány dimenziók sokaságát tárja fel, és a feje tetejére állítja a hősökről és szörnyetegekről alkotott fogalmainkat. Vanessa Len varázslatos történetet szőtt tele rejtéllyel, varázslattal, humorral és szívfájdalommal.”

Cindy Lin, a The Twelve szerzője

„Hihetetlenül fantáziadús bemutatkozás.”

Publishers Weekly

Vanessa Len: Only a Monster

Copyright © 2022 by The Trustee for Vanessa Len Trust

Hungarian Translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vanessa Len: Only a Monster

HarperTeen, Published by HarperCollins Publishers, NY, 2022

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978-615-6507-05-1 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Katalin

Tördelés: Anassa

Műfaj: ifjúsági, fantasy

A családomnak, szeretettel

Prológus

Joan hatéves korában eldöntötte, hogy amikor felnő, ő lesz Superman. Azt mondta Apának, hogy gyakorolni akar, ezért szüksége van a jelmezre. Apa sosem szeretett költekezni, de festett egy S betűt Joan kék pólójára, és talált egy piros asztalkendőt, amit köpenyként használhatott. Joan minden este ezekben aludt.

– Superman? – dohogta Nagyi, amikor Joan nála töltötte akkor a nyarat. – Te nem hős vagy, Joan. – Ősz fejével bizalmasan közelebb hajolt. – Hanem szörnyeteg. – Ezt úgy mondta, mintha szörnyetegnek lenni éppolyan különleges lett volna, mint manónak.

Nagyi megvetette Joan ágyát a vendégszobában, a lány segített neki a huzatokba tömködni a párnákat. A helyiséget megtöltötte a frissen mosott ruha illata. A reggeli napfény minden sarokba elért.

– A szörnyek olyanok, mint az óriáspókok – jelentette ki Joan. – Vagy a robotok. – Elég rajzfilmet látott már, szóval tudta. Nagyi néha mosolygás nélkül viccelődött. Talán most is ez történt.

Csakhogy Nagyi szeme nem csillogott a késleltetett csattanótól. Komolyan nézett rá.

– Azok képzeletbeli szörnyek – felelte. – Az igaziak olyanok, mint te meg én.

Joan és Nagyi nem sokban hasonlítottak egymásra.

A lány az apja rokonaira ütött – a Csangokra. Apa tizennyolc éves korában költözött Malajziából Angliába. Kerek, szeplős arca, keskeny szeme és egyenes, fekete haja volt, mint Joannak.

Nagyi úgy nézett ki, mint a fotókon Anya. Göndör haja volt, amely felhőként ülte meg a fejét, és zöld szeme. Éles tekintete elütött az arcától. Joan néha ugyanazt a gyanakvó pillantást látta saját magán a tükörben. A Hunt család tekintete, mondta mindig Nagyi.

Nagyi lesimította a paplant, és leült Joan ágyának a szélére. Így ő és a lány egyforma magassá váltak.

– A szörnyek rosszak – állapította meg kétkedve Joan. A rajzfilmekben a szörnyek az ember ágya alatt rejtőztek. Ijesztő nevetésük mindig túl sokáig tartott. Embereket ettek. Az iskolában Mrs. Ellery azt mondta Joannak, hogy a kínaiak macskát is esznek. Joan akkor kicsit rossznak érezte magát – valahogy mégis ugyanúgy ellenállt, mint most. Nem így van. Ő nem ilyen.

Valamilyen oknál fogva Nagyi ezen elmosolyodott.

– Néha anyukádra emlékeztetsz – mondta.

Joan nem tudta, ennek mi köze a szörnyekhez. Azért lélegzet-visszafojtva várta, hátha Nagyi mond még valamit. Anya meghalt, még Joan csecsemőkorában, és Nagyi csak nagyon ritkán beszélt róla. Otthon, a tévé fölött és a nappali falán voltak képek Anyáról, de Nagyi senkinek a fotóját nem tette ki a házában. Az ő falain mezőkről és régi templomokról készült festmények lógtak.

– Apa azt mondta, leleményes nő volt – kockáztatta meg Joan.

– Bizony. – Nagyi kisimította a lány haját az arcából. – És makacs. No és bizonyíték nélkül semmit sem hitt el.

Mielőtt még Joan megkérdezhette volna, ez pontosan mit jelentett, Nagyi felnyúlt a levegőbe, mintha almát szedett volna. Joan megborzongott, habár nem tudta megmondani, miért.

Amikor Nagyi kinyitotta a markát, aranylóan megcsillant benne valami, akár a reggeli napfény. Egy érme volt. Joan még sosem látott ilyet. Az egyik oldalán szárnyas oroszlán ült a trónján, a másikon pedig egy korona látszott.

– Tudom, hogy csináltad – mondta Joan. Bűvészmutatványnak hívták. Az unokatestvére, Ruth mutatta neki, egy gombbal. Az ember eltüntethetett és újra felfedhetett valamit, ha az ujjai közé rejtette, aztán a tenyerébe pöccintette.

Nagyi Joan kezébe ejtette az érmét. Az nehezebb volt, mint amilyennek látszott.

– Megmutatod? – kérdezte. – El tudnád tüntetni?

Ruth trükkje nehéz volt. Joannak csak kétszer sikerült, és legalább százszor elejtette a gombot. Csakhogy Nagyi várakozón nézett rá, úgyhogy a lány a hüvelykujja és a mutatóujja közti ívbe helyezte az érmét, ott egyensúlyozta.

– Nem – szólt Nagyi. – Azt mutasd, amit én csináltam! – Joan tenyerének közepébe tette az érmét, és rázárta a lány ujjait. – A szörnyek módszerével.

Nem vagyok az, gondolta Joan. Nem vagyok rossz! És Nagyi sem volt az. Mióta csak az eszét tudta, a lány szinte minden nyarat vele töltött. Amikor rémálmok gyötörték, Nagyi egész éjjel ébren maradt vele. Amikor Joan talált a parkban egy sérült madarat, Nagyi a sáljába burkolta, és gondozta, amíg újra nem tudott repülni. A hozzá hasonló emberek nem szörnyetegek.

Joan addig koncentrált az érme súlyára, amíg már nem érezte többé. Kinyitotta az öklét, és megmutatta Nagyinak az üres tenyerét.

Nagyi jóságosan mosolygott.

– A szörnyek módszere – bólogatott helyeslően. Aztán hozzátette: – De ehhez a trükkhöz egy szabály is tartozik.

– Egy szabály? – kérdezte Joan. Otthon, Apával, megvoltak a szabályai annak, mit szabad és mit nem. A lopás rossz. Másoknak segíteni jó. Hazudni rossz. Az iskolában odafigyelni a tanárra jó.

A Huntoknak is megvoltak a szabályaik, de úgy tűnt, rájuk teljesen mások vonatkoztak. A lopás nem nagy ügy, ahogy hazudni sem az – amíg az ember azt idegenekkel tette. Megfizetni az adósságot jó. A családhoz hűségesnek lenni jó.

– A szemük előtt rejtőzünk – mondta Nagyi. – Tudod, hogy ez mit jelent?

Körülöttük mintha csend telepedett volna a házra. Még a madarak is elhallgattak odakint. Joan megrázta a fejét.

Nagyiból nem veszett ki a kedvesség, de az arckifejezése elkomorult.

– Azt jelenti, hogy senki sem tudhatja meg, mik a Huntok valójában – mondta. – Hogy mi vagy te. – Csendesebben hozzátette: – Soha, senkinek nem beszélhetsz a szörnyekről.

Egy

Joan felvette az új fülbevalóját, és még egyszer megnézte magát a Nagyi házának emeleti folyosóján lógó tükörben. Ma randija lesz. Nickkel. A tükörben ellágyult a tekintete, boldogság költözött az arcára. Ő és Nick a nyári szünetben önkéntesként dolgoztak az egyik múzeumban. Joan teljesen belezúgott a fiúba, de ezzel mindenki így volt a múzeumban.

A fiú tegnap hívta őt randira, az ajkát harapdálva, idegesen, mintha attól tartott volna, a lány nemet mond. Joannak már pusztán attól kihagyott a szíve, ha egy helyiségben volt Nickkel.

Most úgy tervezték, együtt töltenek majd egy egész napot, kezdve egy Kensington High Street-i kávézóban elköltött reggelivel. Joan ránézett a telefonjára. Egy óra múlva találkoznak.

El kellett ismernie, ő is ideges volt. Annyira ideges és izgatott, mint amikor arra vár, hogy a vidámparkban elinduljanak a hullámvasúton. Ő és Nick lassan közelebb kerültek egymáshoz a nyár folyamán, de ez mintha valami új kezdete lett volna.

Odalent nevetés harsant, és Joan vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát. Az unokatestvérei már felkeltek. Lement, hogy csatlakozzon hozzájuk. Ahogy lefelé tartott a lépcsőn, körbevette ismerős, megnyugtató civódásuk.

– Melyik a Nemzeti Képtár legjobb hamisítványa? – kérdezte az unokatestvére, Bertie.

– Könnyű – felelte a másik unokatestvér, Ruth. – Monet, Híd a vízililiomos tó felett.

– Az nem hamisítvány! – ellenkezett Bertie.

– Nincs mit hozzáfűznöm.

– Nem választhatsz festményt csak úgy, találomra!

Joan már mosolygott, mire elérte a lépcső alját. Az év jó részében Apával élt Milton Keynesben. Szerette a vele töltött, csendes időszakot, de ezt is szerette – Nagyi házának zaját és zsibongását. Minden nyáron Nagyival lakott, és mindig nagyon várta ezt az időszakot.

A konyhában Ruth a szokott helyét foglalta el: az ablak alatti rossz radiátoron gubbasztott. A tizenhét éves lány egy évvel idősebb volt Joannál és a másik unokatestvérüknél, Bertie-nél, de ma reggel gyereknek látszott. Még mindig a pizsamáját viselte: szürke flanelnadrágot és egy Transformers pólót, rajta az Álcák logójával – egy nagy, csőrszerű robotszájjal. Az arcát sötét tincsei keretezték.

– Van a szekrényben tea? – kérdezte Ruth.

Bertie a nyakát nyújtogatta, hogy megnézze, de fél szemmel még mindig a gombával és paradicsommal teli serpenyőjét figyelte.

– Csak az a füstös cucc, amit Gus bácsi szokott inni.

Bertie mintha egy 1920-as évekbeli, temzei sétahajózáshoz öltözött volna: szalmakalapja eltakarta fekete haját. A Huntok mindegyikének különc stílusérzéke volt.

– Annak olyan íze van, mint a… – Ruth elhallgatott, amikor észrevette Joant a konyha küszöbén. Végignézett az új ruháján és fénylő haján, és öröm áradt szét az arcán.

– Ne! – szólt Joan. – Ne kezdd!

Csakhogy Ruth máris felkiáltott:

– Nahát, de csinos vagy!

– Állásinterjúd lesz? – kérdezte Bertie. – Azt hittem, abban az emlékmúzeumban önkénteskedsz!

– Együtt reggelizem valakivel – mondta Joan. Már céklavörös volt a feje. Érezte.

– Egy randi miatt öltözött így ki – sóhajtott fel Ruth. A szívére tette a kezét. – Ez lesz a legkockább szerelem! Reggeli után a V&A-be mennek! Középkori textíliákat nézegetnek majd együtt!

– Legkockább szerelem? – kérdezett vissza Joan, de akaratlanul is elmosolyodott ezen. – Jobb, ha tudod, hogy egy csomó mást is meg fogunk nézni. Történelmi tapétákat… kerámiaedényeket…

– Erről még az utókor is beszélni fog! – tódította Ruth. Nekidőlt az ablaknak. A kezét még mindig a szívén tartotta. – Két történelemőrült a nyári szünetben önkéntesnek jelentkezik egy emlékmúzeumban. Aztán egy nap éppen takarítanak, és összepillantanak a felmosójuk felett…

Joan felhorkant. Odament, hogy ellopja Ruth tányérjáról egy pirítós érintetlen sarkát.

– Valamikor ti is eljöhetnétek a múzeumba – mondta kettejüknek. – Nagyon mókás ott dolgozni. A múltkor megtanultuk, hogy kell megjavítani a törött kerámiatárgyakat.

– Egy nap felveszem, amit mondasz, és akkor majd te is megtudod, hogy hangzanak a nyilatkozataid – közölte Ruth. A karját elkezdte olyan mereven mozgatni, akár egy robot. – A nevem Joan. Szeretem az önkéntes munkát. Olyan szánalmas vagyok, hogy csak akkor kelek át az úton, amikor a lámpa megengedi.

– Igen. Pont így beszélek – állapította meg Joan.

Ruth elvigyorodott. Talán egy évvel volt idősebb Joannál, de a kapcsolatuk mindig fordítva működött. Ruth úgy gondolta, neki nem kell vesződnie a szabályokkal. Mindig Joan töltötte be az idősebb nővér szerepét – kivette Ruth zsebéből a lopott dolgokat, és visszatette őket a polcra, vagy elrángatta őt az utca végébe, hogy a zebrán mehessenek át.

Milyen jó kislány vagy! – mondogatta mindig Ruth, de szeretetteljesen. Túl régóta ismerték egymást ahhoz, hogy azt higgyék, megváltoztathatnák a másikat.

– Na, rajta! – nógatta Bertie Joant, és most ő is éppolyan szeretetteljesnek hangzott. A konyhaasztalra tette a gombával és paradicsommal teli serpenyőt. – Mondj el mindent!

– Hadd éljük át másodkézből mi is ezt a kockaszerelmet! – tette hozzá Ruth.

Joan szórakozottan megrúgta Ruth cipőjét.

– Kedvelem őt – mondta végül.

– Na ne! – felelte Ruth elnéző türelemmel, mert egész nyáron csak Nickről hallott. A serpenyőhöz nyúlt, és kivett belőle egy gombát.

– A többit tudjátok. Ma együtt reggelizünk. Aztán felsétálunk a V&A-hez.

– Ahha – mondta Ruth. – Aztán ti, történelemőrültek, beosontok a tárlók mögé, és… – Némán mozgatni kezdte a száját, majd eltúlzott mozdulatokkal nyalogatni kezdte a gombát. – Mmm… mmmm…

– Ruth! – fakadt ki Bertie. – Én főztem azt a gombát!

– Mmm… mmmmm…!

Nagyi fanyar hangja csendült fel a lépcső irányából.

– Megtudhatnám, mi történik? – kérdezte.

– Na, én most szaladok! – mondta Joan, mielőtt még az egész család felébredhetett volna. – Később találkozunk.

Éppen Gus bácsi és Ada néni jött lefelé a lépcsőn Nagyi mögött.

– Hová mész? – kérdezte Gus bácsi.

– Randija van! – harsogta Ruth.

– Hékás, hallani akarom a részleteket! – felelte Ada néni.

Joan kimenekült a konyhából.

– Később beszélünk! – kiáltotta a folyosóról.

– Kivel randizik? – hallotta Ada kérdését.

– Azzal a fiúval, akibe belezúgott – magyarázta Ruth.

Bertie dalolni kezdett:

– Nyári szerelmét majd a középkori textíliák előtt csókolja meg!

Joan nevetve felhorkant.

– Pápá! Sziasztok! – kiáltotta, majd becsukta az ajtót.

Még mindig mosolygott, miközben végigsétált Lexham Mews épületei között. Aztán ráfordult az Earl’s Court Roadra, majd a Kensington High Streetre. Meleg, nyári idő volt, és a párás levegő újabb forró napot ígért.

Amint a kávézóba ért, felvillant a mobilján Nick üzenete: A metrón ülök! Joan vett egy mély, boldog lélegzetet. A fiú is korábban fog érkezni – alig tizenöt percre járt. Joan az ajkába harapott. Még mindig nem hitte, hogy az egész napot kettesben töltik.

Kért egy csésze teát a pultnál, és egy ablaknál álló asztalhoz vitte. Beáradt a napfény, melegítette az arcát. A lány elkezdett válaszolni Nick üzenetére, ám ekkor felkavarodott a levegő, és kinyílt a háta mögött az ajtó.

Mennydörgő robajlás hallatszott, amitől gúnyos röhögésben törtek volna ki Joan iskolájának ebédlőjében. A lány a kávézó többi vendégével együtt odafordult.

Egy férfi állt egy felborult asztal előtt, tágra nyílt szemmel és zavarodott tekintettel. A padlón törött tányér- és üvegdarabok szóródtak szét. A férfi lenézett maga elé, mintha arra gondolt volna, hogy valaki más csinálta ezt a rendetlenséget.

– Virágot akarok venni – motyogta.

Joan közelében az egyik pincér felnyögött.

– Jaj, már megint! – Fennhangon odaszólt az egyik munkatársának: – Ray, hozd a porszívót! Újra itt van az a részeg. – A férfinak elcsigázottan annyit mondott: – Itt nem vehet virágot, ezt már többször elmondtuk. Itt évek óta nem működik virágüzlet!

Joan lassan felállt. Felismerte a férfit.

– Hé, ő nem részeg – mondta a pincérnek.

Mr. Solt Nagyi szomszédja volt. A múlt héten ugyanilyen zavarodottan sétált be Nagyi házába. A lánya, Ellie könnyek között szaladt utána. Demenciája van, magyarázta Nagyinak. Sokat rosszabbodott azóta, hogy anya tavaly meghalt. Az idő jó részében azt sem tudja, melyik évben járunk.

– Mr. Solt? – Joan odament hozzá, a cipője alatt ropogott a törött üveg. Mindent szilánkok borítottak. Mr. Solt puha papucsot viselt, zoknit azonban nem. Ezekben jöhetett el otthonról egészen idáig.

– Hol van a virágos? – Mr. Solt arca összeráncolódott az értetlenkedéstől. Nagy termetű, hetvenes férfi volt, kopasz és széles vállú. Most azonban úgy összehúzta magát, akár egy kisfiú. Látszott, hogy legszívesebben elsírná magát.

Joan megpróbálta elcsalni az üvegtől.

– Mit szólna, ha felhívnám Ellie-t? – javasolta. – Ő vehetne virágot, maga pedig hazamehetne. – A telefonjára nézett. Nick olyan tíz percen belül ideér. – Semmi baj – mondta a válla felett a pincérnek. – Felhívom a lányát.

Tétován megérintette Mr. Solt karját, és nagy megkönnyebbülésére a férfi hagyta, hogy elvezesse az üvegszilánkoktól, ki az utcára.

Odakint ragyogóan sütött a nap, az ég ritkán volt ilyen felhőtlen és kék. Elég korán volt, hogy a legtöbb bolt még zárva legyen a Kensington High Streeten.

– Üljünk le valahova! – javasolta Joan, ám amikor körbenézett, sehol sem látott padot. Végül beérte a kávézó és a szomszédos bank közötti falszakasszal. – Nem lenne kedve nekidőlni a falnak, amíg Ellie megérkezik? – kérdezte. Mr. Solt csak pislogott rá. – Itt fogunk várni – magyarázta. – Felhívom Ellie-t, és itt megvárjuk, amíg ideér.

Mr. Solt csak állt, és kifejezéstelen arccal meredt Joanra. A lányt ekkor különös nyugtalanság árasztotta el. Az az érzése támadt, hogy valami rettenetes készül, majd elgondolkodott azon, ez vajon miért jutott az eszébe.

– Mr. Solt?

A férfi megtántorodott, aztán előrekapott a kezével, megragadva Joant. A lány ösztönösen hátrarándult, mire a férfi súlyos markával megszorította kísérője vállát.

Aztán furcsamód mintha dulakodni kezdtek volna, pedig Mr. Solt csak megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát.

Joan hátranézett a válla felett, megpróbált belesni a kávézó ablakán, de ahhoz rossz szögben állt, a bankhoz közelebb eső részen. A kávézóból repedt hangú berregés zúgott fel – a porszívó hangja. Joan a másik irányba nézett, amerről Nick érkezik majd. Csakhogy a Kensington High Street üresebb volt, mint amilyennek valaha látta.

Mr. Solt ránehezedett Joan vállára. A lány lába reszketni kezdett az erőfeszítéstől, hogy megtartsa a férfit. Nevetséges módon eszébe jutott az eset, amikor megpróbálta levenni az ágyáról a matracot, és összeroskadt a súlya alatt. Apáért kellett kiáltania, hogy levegye róla, és Apa utána annyira nevetett, hogy az ajtófélfába kellett kapaszkodnia.

Joan most megpróbált nevetni. Vékony hangon, idegesen tört elő belőle. Azt mondogatta magának, hogy nem fél. Legalábbis nem egészen. Mr. Solt csak összezavarodott, és megpróbálja visszanyerni az egyensúlyát. Hamarosan minden rendben lesz.

Joan eltűnődött, mégis hogyan számoljon be erről Nicknek, amikor a fiú megérkezik. Furcsa dolog történt, mielőtt ideértél. Mr. Solt teljesen elvesztette az egyensúlyát, majd én is, aztán meg csak együtt tántorogtunk a Kensington High Street közepén.

Csakhogy ekkor Joannak összecsuklott a lába.

– Mr. Solt! – szaladt ki a száján. A férfi összeráncolta a homlokát. Egy pillanatra felismerés villant a szemében. Zavarodottan eltaszította magától Joant. A lány hátratántorodott, és kapkodva igyekezett megragadni Mr. Solt vállát, ingét vagy bármijét, nehogy elessen.

A háta fájdalmas puffanással csapódott a falnak, és Joan egyetlen pillanatig csak a felhőtlen, kék eget látta.

Aztán hirtelen csattanást hallott.

És minden elsötétült, mintha valaki lekapcsolta volna a lámpát.

Joan hallotta a saját hangos zihálását. Elvesztette a tájékozódási készségét. Kinyúlt a sötétben, megpróbálta megérezni, hol lehet, és összerezzent, amikor elzúgott mellette pár lobogó fénypont.

Hátratántorodott. A fények egy kocsiból származtak.

A szeme kezdett hozzászokni a fényviszonyokhoz, de a zavarodottsága csak egyre rosszabbodott. Nem tudta értelmezni, amit látott.

Az út másik oldalán egy burgerező állt. Joan jól ismerte. Már tucatszor elsétált mellette.

Joan lassan megfordult. A kávézó mögötte magasodott sötéten és üresen. Zárva tábla lógott az ablakában. A lány rájött, hogy egy tapodtat sem mozdult. Még mindig ugyanazon a helyen állt, mint akkor, amikor Mr. Solt ellökte.

Csakhogy Mr. Solt eltűnt.

Joan elképedve nézett körbe. Egy pillanattal ezelőtt várta, hogy Nick megérkezzen. A napsugarak sütötték az arcát. Reggel volt.

Ám a korábban kék ég most feketére váltott. Fénylettek rajta a csillagok. A hold.

Beesteledett.

Kettő

Joan hitetlenkedve meredt a fekete égre. Leszállt az éjszaka – nem lassú napnyugta kísérte, hanem egy szempillantás alatt sötét lett, mintha valaki takarót borított volna a világra.

Ennek semmi értelme nem volt. Pár másodperccel ezelőtt még Nick érkezését várta, és most…

Felemelte a kezét, hogy megnézze az időt, és újra feléledő értetlenkedéssel döbbent rá, hogy nem fogja a kezében a telefonját. Ekkor homályosan eszébe jutott, hogy a mobilja dulakodás közben kicsúszott a kezéből.

Egy kocsi húzott el mellette, megvilágította az utcát. Üres volt a hely, ahová a telefonja esett. Joan zavarodottan tántorogva előrelépett egyet.

Rémület bomlott ki a gyomrában. Együtt kellett volna reggeliznie Nickkel. De most a kávézó üresen állt, odabent felpakolták egymásra a székeket. Joan újra a Zárva táblára pillantott.

Egek, vajon mi történhetett?

Mr. Solt meglökte, és aztán… Joan megpróbált visszaemlékezni. De semmi sem történt. Egyszerűen este lett.

Hátrahőkölt a hangok hallatán. Pár csacsogó-nevetgélő lány támolygott el mellette az utcán. Mind kiöltöztek, és egymást támogatták, hogy talpon maradjanak, mintha egy átmulatott este közepén járnának.

– Jaj, bocsesz! – mondta az egyikük, amikor túl közel lépett Joanhoz.

Láttukra megiramodott Joan szíve. Nyilvánvalóan csak élvezték az estét, semmi különös nem történt velük.

Joan lehunyta a szemét, és remélte, hogy mire újra kinyitja, rendbe jön a világ. Reggel lesz, és Nick felé tart az úton. De amikor kinyitotta a szemét, az ég még mindig fekete volt. A Kensington High Street üzletei még mindig zárva, az ablakaik sötéten ásítottak. És a levegő is éjszakainak érződött. Leesett a hőmérséklet, amint elsötétült a világ.

Joan megcsípte a karját. Fájt. Hűvös volt a levegő. A talaj stabilan húzódott a talpa alatt. Nem álmodott.

Ám ha ez a valóság… Joan visszafordult a mögötte álló kávézó ablakai felé. Ott egy táblán látta a kávézó nyitvatartási idejét: reggel héttől este kilencig. Ha ez a valóság, akkor legalább tizenhárom óra kimaradt az emlékezetéből.

Joan elfojtotta a feltörő pánikot. Belenyúlt a zsebébe a mobiljáért, beszélnie kellett Nickkel, meg kellett mondania neki, hogy itt van, ám eszébe jutott, hogy a telefonja eltűnt.

Újra belé hasított a rémület. És aztán már túl sok volt. Egyedül állt a sötétben, és nem emlékezett rá, mi történt vele reggel óta. Hirtelen haza akart menni Nagyihoz. Újra kisgyereknek érezte magát – mintha elesett volna, és lehorzsolta volna a térdét. Ha hazamehetne, Nagyi jól megölelné, és minden rendbe jönne.

Joan bizonytalan léptekkel megindult a Kensington High Street mentén, majd ráfordult az Earl’s Court Roadra. A sötétben az ismerős utcák mind másmilyennek látszottak. Az üzletek csupán üres díszleteknek tűntek. Mennyi lehetett az idő? Joan úgy érezte, késő van.

De mégis mi történt? Elvesztette az eszméletét? Elkábították? Ezt az egészet csak képzelte? Minden lehetőség csak jobban megrémítette.

Pánikolva megtorpant, és megtapogatta a ruháját. Megnyugvással fedezte fel, hogy azokat a ruhadarabokat viseli, amelyeket a randijára felvett – könnyű nyári ruhát és szandált.

Lehet, hogy alva járt? Sosem csinált ilyet korábban.

De a töprengése közben felmerült egy másik kérdés is, csak arra megpróbált minél kevesebbet gondolni: Mit tett velem Mr. Solt?

Mr. Solt háza a közeli Lexham Mews sarkán állt. Joan elhúzódott tőle, mert félt, hogy Mr. Solt kijön az ajtón. Futásnak eredt, és meg-megbotlott a férfi háza előtti, egyenetlen talajon. Aztán szaladt tovább haza, és a sötétben szinte odavetődött Nagyi házának küszöbére.

Kinyitotta az ajtót, aztán bezárta maga mögött. Ellenőrizte a zárat egyszer, majd még egyszer. Amikor megfordult, arra számított, hogy sötétség és csend lesz a házban. Meglepte, amikor meglátta a konyhából kiszűrődő fényt. Valaki még mindig ébren volt.

Nagyi a konyhaasztalnál ült, forró csokit ivott. Még több bugyogott a tűzhelyen. Joan tétovázott az ajtóban, nem egészen tudta, bajba keveredett-e. Az óra szerint épp elmúlt hajnali egy. Apa kiakadt volna, ha Joan ilyen sokáig kimarad, és fel sem hívja.

– Szia, édesem – mondta Nagyi anélkül, hogy felnézett volna. – Gyere, és ülj le! – Joan most már látta, hogy az asztalon ott gőzölög még egy bögre kakaó.

– Öhh… – Joan nem tudta, mit mondjon. Nagyi, szerintem elkábítottak. Vagy bevertem a fejemet, és elájultam. Egyik sem hangzott igaznak. – Történt valami – nyögte végül ki. – Valaki csinált velem valamit.

– Ülj le, édesem! – invitálta az asztalhoz jámborabban Nagyi. Odacsúsztatta Joan elé a kakaót.

Joan lassan leült, és a bögre köré fonta a kezét. Nagyon forró volt.

Nagyi a homályos fényben a szokásosnál is lágyabbnak tűnt. Flanelpongyolát viselt, a haja pedig göndör, ősz dicsfényként ült a fején. Megvárta, amíg a lány belekóstol a kakaóba, csak azután szólalt meg:

– Mi történt? Mesélj el mindent részletesen!

Joan megpróbált visszaemlékezni, és újra feltört benne a rettegés. Az egész nap kiesett. Semmire sem emlékezett.

– Mr. Solt tett velem valamit – kezdte. – Csinált valami. Meg… meglökött, neki a falnak. Aztán pedig… – Újra elért az emlékei közti üres részhez. – Aztán pedig nem tudom, mi történt. – Csak úgy ömlöttek belőle a szavak. – Nagyi, a reggel történtek óta semmire sem emlékszem!

– Meglökött. – Nagyi hangja megnyugtatóan csengett. – És te visszalökted?

– Tessék? – kérdezett vissza Joan. Annyira váratlanul érte a kérdés, hogy egy pillanatig nem is tudta, mit válaszoljon. – Nem.

– De megérintetted őt. – Nagyi a saját tarkójához érintette az ujját. – Itt.

Joan ezt majdnem letagadta, de aztán eszébe jutott, hogy előrekapott, amikor vissza akarta szerezni az egyensúlyát. Élénken emlékezett rá, hogy a kézfeje oldala nekiütődött Mr. Solt nyakának.

– Nappal volt – mondta Nagyi. – Aztán éjszaka lett, és közte pedig nincs semmi.

Joan rámeredt. Pontosan ez történt vele.

– Csinált velem valamit – suttogta.

– Semmit sem csinált veled – mondta Nagyi. – Te tettél vele valamit.

– Tessék?

– Édesem, hatéves korodban elmondtam neked, hogy mi vagy.

Joan megrázta a fejét. Nem tudta elszakítani Nagyi arcáról a pillantását.

Nagyi közelebb hajolt.

– Szörnyeteg vagy, Joan.

A tűzhelyen még mindig bugyogott a kakaó. Joan hallgatta az óra halk ketyegését. Látszólag az egész világ Nagyi zöld szemére korlátozódott.

– Arra gondolsz, hogy el tudok tüntetni dolgokat? – kérdezte végül a lány. – Eltüntetni, majd újból visszahozni őket? – Ehhez nem értett valami jól. Ez a képessége az évek alatt inkább meggyengült. Nagyi és Gus bácsi egész festményeket el tudtak tüntetni, de Joannak egy fémpénznél nagyobb sosem jött össze.

A konyha sárgás fényében Nagyi szeme úgy világított, mint egy macskáé.

– Az a Hunt család hatalma – mondta. – Minden szörnycsaládnak van sajátja. De minden szörny egy közös erővel is bír. Tudunk utazni. Te most ezt az erőt használtad.

– Utazni?

– Az embereket erősen köti az idő – magyarázta Nagyi. – A szörnyeket nem. Időt loptál attól a férfitól, aztán felhasználtad, hogy a reggelből átutazz az estébe. Utaztál az időben.

Joan legszívesebben nevetett volna ezen. Azt akarta, hogy Nagyi elnevesse magát. Ám ő csak figyelt.

– Ezt hogy érted? – kérdezte végül a lány.

– Életet loptál – tette világossá Nagyi a kérdést. – Elloptál tőle pár órányi életet.

– Nem… – vágta rá Joan. Nem értette.

– Nem vettél el sokat – mondta Nagyi. – Talán csak fél napot. Fél nappal korábban fog meghalni, mint kellene.

– Nem!

Életet lopni másoktól… Joan családjában mindig szörnyetegnek nevezték magukat, de Nagyi ezt úgy állította be, mintha szörnyetegek lennének. Mintha élősködnének az embereken. Igen, néha loptak a boltból. Ruth fel tudott törni egy kerékpárlakatot. Bertie a hátsó ajtón át be tudott osonni a mozitermekbe. De nem voltak szörnyetegek.

– Nem tettem ilyet – bizonygatta Joan. – Nem loptam tőle életet. Nem tennék olyat. Egyikünk sem tenne. És az időutazás… hát, az meg…

Joan ekkor meglátta Gus bácsi kalapját a konyhai padon. Gus ezt is gyönyörű állapotban tartotta, mint minden kalapját. Ez egy gesztenyebarna darab volt, gazdag barna szalaggal. Gus sovány testalkattal bírt, az 1950-es évek stílusában öltözködött. Szerette a divatos öltönyöket és kalapokat. Még a frizuráját is régimódin rendezte el: gondosan lenyalta, és oldalra fésülte.

Joannak ekkor eszébe jutott, Ada néni mit viselt előző reggel. Eklektikus ruhatára mindig nagyon tetszett a lánynak. Ada aznap korán felkelt, és olyan kezeslábast húzott, amilyet a szerelők szoktak, a hajába pedig kendőt kötött, csomóval a tetején. Előző nap meg fehér ruhát öltött, mintha a ’20-as évekből lépett volna elő.

Mintha visszautazott volna az időben egy ’20-as évekbeli kerti partira.

Joan eltolta magát az asztaltól. A széke hangosan megcsikordult a csendben.

– Joan – szólt Nagyi.

Joan az asztal szélét markolta. Újra megrázta a fejét. Még csak azt sem tudta, mit próbál tagadni.

Nagyi odanyújtott felé valamit. Joan mobilját, amit elejtett a Mr. Solttal való dulakodás közben. Megrepedt a kijelzője.

– Ne felejtsd a szabályt! – intette Nagyi. – Senki sem tudhatja, mik vagyunk. Hogy te mi vagy. Sosem beszélhetsz senkinek a szörnyekről.

Az emeleten Joan szobája pont úgy nézett ki, mint ahogy aznap reggel otthagyta – nem ágyazott be, a pizsamáját pedig a párnára hajította. Lenézett a telefonjára és a hosszú, cikcakkos repedésre a képernyőn. Valaki kikapcsolta. Nagyi tudta, hogy este meg kell várnia Joant, és úgy tűnik, azt is tudta, hogy el kell hoznia a telefonját. A lány nagyot nyelt.

Visszakapcsolta a készüléket. Amikor felvillant a kijelző, úgy érezte, mintha nyakon öntötték volna egy vödör vízzel. Üzeneteket kapott Nicktől.

Hirtelen rátört a sírás. Nagyon szerette volna a fiúval tölteni az egész napot, és lemaradt a randijukról. Sőt mi több, megbántotta Nicket. Cserben hagyta.

Összeszoruló torokkal görgette végig az üzeneteket. Az első volt az, amit reggel látott. Amit megválaszolni készült, amikor Mr. Solt megérkezett.

A metrón ülök!

Itt vagyok!

Minden oké? Még mindig együtt reggelizünk?

Joan, ugye nincsen semmi baj?

Joan nagyot nyelt. Az első üzenet reggel 7:39-kor érkezett, az utolsó 18:23-kor. Rámeredt a telefonjára, nem tudta, mit mondjon. Végül azt írta:

Annyira sajnálom! Jól vagyok. Közbejött egy családi ügy.

Időt loptál attól a férfitól, mondta Nagyi, aztán felhasználtad, hogy a reggelből átutazz az estébe. Utaztál az időben.

Joan lehuppant az ágyára. Kezdeti, rettentő ösztöne azt súgta, hogy tegye a karját a fejére, és zárjon ki minden mást. Ez nem lehet igaz. Képtelen lenne elviselni.

Nagyi azt mondta, hogy Joan időt lopott Mr. Solttól, hogy a férfi miatta hamarabb fog meghalni. Csakhogy ez képtelenség! Joan nem bántaná őt. Sose tenne ilyet!

A többi pedig… egyszerűen lehetetlen.

Ám az ébresztőóra hajnali 1:15-öt mutatott. Az valóságos volt. És Joan alig egy órája indult el a kávézóba. Az is igazi volt.

Szörnyetegek. Joan családjának tagjai mindig ennek nevezték magukat. Joan miért nem kérdezte meg soha, hogy miért?

Figyelte, ahogy villog a vekker. A percek ugyanolyan gyorsan teltek, mint mindig. 1:45. 2:30. Természetellenesnek érezte, hogy ennyire éber, amikor késő éjszaka van. Mintha egy teljesen másik időzónába repült volna.

És ez a gondolat emlékeket idézett fel benne. Mint például, hogy Ruth néha teljesen hiperaktívan viselkedett, aztán egy órával később kimerülten zuhant az ágyba, és átaludta az éjszakát. Vagy hogy Bertie gyakran naponta ötször átöltözött.

Ruth és Bertie… Ha ez igaz, akkor ők egész végig tudták. Ők ellopták mások életét. Fél nappal korábban fog meghalni, mint kellene, mondta Nagyi Mr. Soltról. Látszólag még csak nem is érdekelte. Mintha tényleg szörnyeteg lett volna. Elviselhetetlenül nehezedett Joanra ez a gondolat.

6:30. 7:30. Valamivel később Joan elaludhatott.

Arról álmodott, hogy megint a kávézó előtt áll Mr. Solttal. Csak ezúttal, amikor a férfi meglökte, ő megfordult, átfogta a kezével a nyakát, és megszorította. Mr. Solt fulladozott és küszködött, és bár tagbaszakadt volt, a lány ezúttal valamiképpen erősebbnek bizonyult nála.

Aztán mintha megnyomtak volna egy kapcsolót, a nappalból éjszaka lett.

Mr. Solt hangja a sötétségből kúszott elő. Szörnyeteg vagy!

Joan felriadt. A függöny félre volt húzva, a kinti ég pedig ijesztően fehérnek tetszett. Joan a saját nyakához ért, és érezte, hogy az törékenyen megfeszül, amikor nyel egyet. Ez meg milyen álom lehetett? Miféle ember álmodna ilyesmit?

Odalent, a konyhában, Ruth Marmite-os pirítóst evett. Az óra szerint fél négyre járt az idő. Joan nem értette. Ruth reggelizett. Odakint ragyogóan sütött a nap. Az óra szerint fél négy volt. Ez a két dolog nem illett össze. Aztán hirtelen helyreállt az időérzéke: délután fél négy volt.

Ruth felnézett.

– Hé! – kiáltotta. – El se hiszem, hogy nem keltettél fel, amikor hazaértél! Mesélj, milyen volt a randid azzal a dögös stréberrel? Mondj el mindent! – Annyira hétköznapian csengett a hangja, hogy Joant újra hatalmába kerítette a zavarodottság. – Csodálatos volt? – folytatta Ruth. – És esetleg elcsattant egy csók is? – Eltúlozva csücsörített.

– Lekéstem – hallotta Joan a saját hangját.

– Lekésted? – Ruth derűje egy pillanat alatt szertefoszlott. – Lekésted a randidat? Ezt meg hogy érted? Annyira izgatott voltál!

Joan rámeredt. Ruth feltupírozta a haját. Nagy válltöméses dzsekit viselt, és a sminkje egy kicsit elkenődött. Úgy festett, mintha most ért volna haza egy ’80-as évek témájú jelmezbálból.

Vagy a ’80-as évekből.

– Hát igaz? – kérdezte Joan lassan.

Ruth lassan összevonta a szemöldökét.

– Mire gondolsz?

– Hogy szörnyetegek vagyunk – mondta Joan. – Igazi szörnyetegek. A családunk életet lop az emberektől.

Nem tudta elszakítani a pillantását Ruth ismerős arcáról. Egész életében ismerte őt – már azelőtt is, hogy megtanult volna beszélni. Nyaranta néha egy szobában aludtak. Folyton összevesztek hülyeségek miatt, aztán újra meg újra kibékültek. Néha egész este fennmaradtak, és mindenféléről beszélgettek. Joan torka úgy elszorult, hogy majd’ megfulladt. Nevess, gondolta Ruth felé. Kérlek! Vagy légy zavarodott. Vagy tagadd le. Mondd, hogy teljesen elment az eszem!

Kérlek, Ruth! Kérlek! Mondd, hogy nem igaz!

Ruth kinyitotta a száját, majd becsukta, mintha nem tudta volna, mit mondjon. Különös volt ennyire bizonytalannak látni. Általában mindennel kapcsolatban nagyon magabiztosan viselkedett.

– Valaki elárulta? – kérdezte végül.

Joan gyomra összeszorult az iszonyattól. Tehát igaz volt. Igaz, amit Nagyitól hallott előző este.

– Miért nem te mondtad el? – buktak ki belőle a szavak.

Ruth arca lassan elsápadt.

– Joan…

– Egész eddig életet loptatok másoktól? – szólt közbe Joan. – Nagyi is? Bertie is? – Az egész Hunt család. Joan gyomra úgy mocorgott, mintha hányásra készülne. – Ruth, ez nagyon nem jó! Ez iszonyúan rossz dolog! Gonoszság! – Rettenetes gondolat hasított belé. – Loptatok életet valaha apámtól? Vagy tőlem?

Ruth ezen megdöbbent.

– Dehogy! Mégis hogyan feltételezheted ezt rólunk?

Joan kihátrált a folyosóra. Kavargott a gyomra. Tényleg hányni fog.

– Hé! – szólalt meg Ruth. Felpattant a székéről. – Hová mész? Jobb lesz, ha beszélsz Nagyival, oké?

– Beszéljek Nagyival? – kérdezte hitetlenkedve Joan. – Egyikőtökkel sem akarok beszélni! – Ki kellett jutnia ebből a házból. Minél messzebb akart kerülni a családjától.

– Joan…

– Nem! – kiáltotta elcsukló hangon a lány. Még tovább hátrált. – Soha többé nem akarlak látni benneteket! Egyikőtöket sem!

Három

Előző este Joan elszaladt Mr. Solt háza mellett, mert félt a férfitól. Most, ahogy elhaladt mellette, szégyenkezve lehajtotta a fejét. Semmit sem csinált veled, mondta Nagyi. Te tettél vele valamit.

Joan hirtelen, kétségbeesetten azt kívánta, bárcsak hazamehetne – az otthonába. Nem Nagyihoz, hanem Apához Milton Keynesbe. De Apa épp Malajziában nyaralt, Joan családjának másik felét látogatta meg. Az egyik barátja vigyázott a házukra.

Joan úgy érezte, mintha egyetlen lépésre eltávolodott volna a valóságtól. Ott, a valóságban Apa épp Malajziában volt. Ott Joan barátai éppen a nyári szünetük közepén jártak.

És itt… itt Joan családja egész eddig emberi életeket lopott, csak ő sosem tudott róla. Itt tegnap Joan is életet lopott valakitől.

Joan befordult a sarkon, és rájött, hogy nem is tudja, hová megy. Ha felhívja Apát, ha megpróbál hazamenni Milton Keynesbe, ha felhívja egy barátját és megkéri, hadd aludjon ott, akkor az óhatatlanul is kérdéseket von maga után. Kérdéseket, amelyeket nem tudott volna megválaszolni.

Mivel máshová nem mehetett, elindult a Holland House, a múzeum felé, ahol önkénteskedett. És ahol Nick várta.

A Holland House egy kensingtoni birtok volt, amit felújítottak, és élő múzeummá alakítottak. Minden szobát tökéletesen újraalkottak úgy, ahogy az a dicsőséges György korban működött volna. Odabent jelmezes történészek vezették körbe a turistákat, és arról beszéltek, hogy éltek egykor az itteni lakók. Odakint piknikre alkalmas kert várta a látogatókat, a gyerekeket pedig sövényből épített labirintus.

Joan azóta, hogy beköszöntött a nyár, heti háromszor dolgozott ott önkéntesként. Főképp takarítani és kertészkedni kellett, de Joan imádta ezeket csinálni. Az iskolában a történelmet szerette a legjobban. A barátai arról beszéltek, hogy majd színészek és énekesek lesznek. Joan arról álmodott, hogy egy múzeumban fog dolgozni.

A Holland House-ba vezető ismerős úton sétált. Körülötte szürreálisan hétköznapinak tűnt a világ. Az Earl’s Court Road mentén sorakozó, üres díszletek mintha megint rendes üzletekké váltak volna. Még a tegnap reggeli, kék ég is újra borús lett, ahogyan az Londonban várható. Mintha a tegnap meg sem történt volna.

Joan odaért a Kensington High Streetre. Az út másik oldalán nyitva állt a Holland House kovácsoltvas kapuja. Elég későre járt, így a turisták inkább kifelé sorjáztak, Kensingtonba.

Különös volt az árral szemben haladni. Joan úgy érezte, rossz irányba tart. Talán így is történt. Mégis mit mondhatna Nicknek, amikor találkozik vele? A fiú szemszögéből ő figyelmen kívül hagyta az üzeneteit, és nem ment el a találkozóra. Aztán ma be sem telefonált, kihagyta az önkéntes műszakot. Mi van, ha a fiú szóba se akar majd állni vele? Joan nagyot nyelt a gondolatra.

Miközben végigsétált a házhoz vezető, szilfákkal szegélyezett úton, turisták haladtak el mellette üres piknikkosarakkal és az ajándékboltban vett csecsebecsékkel. Gyerekek szaladgáltak, habszivacs kardokat lengetve, ám a szüleik nyugodtan haladtak mögöttük.

Ahogy máskor is, a Holland House fokozatosan bukkant fel Joan előtt. Először vörös téglából épült fala villant át a fák között, aztán a fehér szegélyei és fénylő ablakai, majd az ösvényen lépkedő látogató előtt feltárult a rövid füvű gyep, és teljes pompájában felbukkant az egész ház.

A Holland House élő múzeuma egy vörös téglából és kőből épült, borostyánnal borított udvarház volt. Enyhe lejtésű nyeregtetővel és csipkézéssel rendelkezett, egy kút állt az előtte elterülő pázsiton, ahol pávák kószáltak.

Joan most a pázsit szélén ácsorgott. Valamiért arra számított, a ház majd máshogy néz ki. De pont úgy festett, mint két nappal ezelőtt. Az egész világ ugyanúgy nézett ki: Nagyi konyhája és az Earl’s Court Road. Joan maga változott meg.

Most már tudta, hogy a hétköznapi London felszíne alatt szörnyetegek élnek.

Joan felsétált a személyzet által használt, hátsó lépcsősoron. Délutáni fény szűrődött be az ablakokon át. A levegő megtelt a napmeleg lakk és fa illatával.

Nick a könyvtárban dolgozott. A könyvtár hosszú, folyosószerű helyiség volt, ami a ház teljes szélességét elfoglalta. Könyvespolcok és olajfestmények töltötték meg a falakat. Az egyik végében az ablakok a díszkertre néztek, a másik végében pedig az elülső udvarra.

Joan habozva megtorpant a küszöbön. Nick háttal állt neki. A fiú egyedül dolgozott, épp egy képkeretet törölt le egy puha ronggyal. A könyvtárban egy kicsit meleg volt, és Nick könyékig feltűrt ingujjban szorgoskodott. Joan képtelen volt levenni a pillantását a fiú gallérja és a haja vonala közül kivillanó bőrről. Megérintetted őt, itt, mondta Nagyi Mr. Soltról.

A bizarr érzés most még jobban felerősödött. Joannak eszébe jutott a Nickkel való első találkozása – az önkéntessége első napja. Egy napsütéses szombaton történt, a nyár elején. Aznap reggel a házban egyre csak nőtt a tömeg, és egy idő után úgy tűnt, fél London a parkban piknikezik, vagy vállt vállnak vetve araszol az útvesztőben. Joan az ebédszünetben visszavonult a házba, megmászta a hátsó lépcsősort, és egyedül találta magát itt, ebben a könyvtárban. Lehunyta a szemét, és beszívta a papír és a bőrkötéses könyvek illatát. Erős megkönnyebbüléssel töltötte el a nyugalom.

Megnyikordult a padlódeszka, és amikor Joan kinyitotta a szemét, egy fiút látott besétálni a könyvtárba. Nála egy kicsit idősebbnek tűnt, olyan tizenhétnek. A lány először arra gondolt, hogy a fiú klasszikus szépség: jó megjelenésű, sötét hajjal és szögletes állal. Aztán a jövevény ránézett, Joant pedig forróság öntötte el, mintha belépett volna egy napsugárba.

Később megtudta, hogy Nick kedves, sosem hazudik, és mindenkihez ugyanolyan tisztelettel és érdeklődéssel szól.

Joan most egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát, miközben megnyikordult alatta a padlódeszka. Egy pillanatig egybeolvadt az emlék és a valóság, ahogy Nick megfordult.

Joan szíve kihagyott egy dobbanást, amikor a fiú a sötét szemével belenézett az övébe.

– Annyira sajnálom! – mondta. – Annyira sajnálom, hogy tegnap nem tudtam találkozni veled!

Nick beletúrt a hajába. A megfelelő megvilágításban majdnem teljesen fekete volt – fekete, mint Mr. Darcyé, mondta a barátjuk, Astrid. A mögötte álló ablaktól világosabbnak tűnt.

– Semmi baj – felelte a fiú. Könnyeden csengtek a szavai, de érzékenység bújt meg mögöttük. Úgy tűnt, felkészült a visszautasításra.

– Családi dolog jött közbe – magyarázta Joan. Ez nem volt teljes hazugság, bár annak hangzott. – És… és sajnálom, hogy nem válaszoltam az üzeneteidre. Elvesztettem a telefonomat… – Hallotta, hogy elfúl a hangja. De aztán megtaláltam.

Sosem beszélhetsz senkinek a szörnyekről, mondta Nagyi. Joan most először tűnődött el azon, ez a titok vajon mindig ő és a neki fontos személyek közé áll-e majd. Itt ő és Nick, otthon pedig ő és Apa közé.

Elképzelte, hogy Nick ott várja a kávézóban. Nem válaszolt egyik üzenetére sem. De Joan ismerte őt. Biztosan várt és várt, hátha felbukkan majd. Vajon meddig ücsörgött ott, mire rájött, hogy Joan nem megy el?

Ugye nincsen semmi baj? – kérdezte az utolsó üzenetében.

Joan elképzelte, ahogy órákkal később megkapta tőle a kurta választ: Közbejött egy családi ügy.

– Joan… – Nick még mindig ott állt, várt valami többet. Most Joan látta, ahogy lassan rájön a dologra, és ez mekkora fájdalmat okoz neki. Ennél részletesebb magyarázatot nem kap tőle.

Odalent becsukódtak az ajtók. Léptek trappoltak a főbejárat felé. Az utolsó turisták is elhagyták az épületet.

Joan megdörzsölte az arcát. Túlságosan sok volt ez az egész. Valami igazira volt szüksége.

– Esetleg… – Tétován a Nick kezében tartott porolókendő felé intett. A fiú csodálkozva nézett le rá, mintha elfelejtette volna, hogy ott van. – Esetleg befejezhetném ezt a termet. Tudom, hogy nem kárpótolja a kihagyott műszakot, de…

Nick őt fürkészte.

– Erre semmi szükség.

– Nem fog sokáig tartani – ígérte Joan. Odasétált a takarítószerekhez. Érezte, hogy Nick őt figyeli, míg egy rongyot keresett. Tudta, hogy nagyon furcsán viselkedik. És csak elodázta az elkerülhetetlent.

A képkeret fából készült, rajta faragott rózsákkal. Joan letakarította, ahogy arra tanították őket, kitörölte a port az aprólékosan megmunkált részletekből, ügyelve rá, hogy ne érjen a festményhez. Terhes volt a csend. Joan feszülten várta, hogy Nick kimondja: Nagyon megbántottál. Ez nincs rendjén, Joan! Vagy csak egyszerűen otthagyja.

Hallotta Nick lépéseit. Lassúak voltak, ahogy ő ment Mr. Solthoz. Nem távolodtak.

Nick megállt mellette. Joan nagyon is érezte a jelenlétét: széles vállát és szögletes állát.

– Joan? – A hangja lágyan morajlott. – Mi történt tegnap?

Joannak összeszorult a torka. Vajon a családja milyen gyakran csinált ilyet? Vajon mennyi életet loptak el, és kiktől? Ruth vajon a szomszédoktól lopott? Emberektől, akiket Joan is ismert? A lány egy felelőtlen pillanatig azt kívánta, bár beismerhetne mindent Nicknek. Mindig jobban érezte magát, ha vele beszélt. És amit Nagyi előző este mondott neki, az annyira megrémítette, hogy el kellett mondania valakinek. De Nicknek semmiképpen nem mondhatta el. Ő ember volt, és Nagyi tegnap este emlékeztette a szabályra: Sosem beszélhetsz senkinek a szörnyekről.

Odalent elbúcsúztak egymástól a személyzet tagjai. Még több ajtó becsukódott. Hazaindultak a többiek.

– Csak azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek. – Joannak kényszerítenie kellett magát, hogy kimondja a szavakat. Teljesen elszorult a torka.

Most rájött, hogy egyáltalán nem kellett volna idejönnie. Nem tudta, kihez forduljon, de nem Nickhez kellett volna. Az az igazság, hogy tegnap este egy különös és veszélyes új világba lépett. Ahová a fiú nem tartozott.

Nick hosszú ideig nem felelt. Joan látta, ahogy átsuhannak az arcán az érzelmek. Vajon megsejtette, hogy amikor a lány innen kilép, többé nem tér vissza?

Joannak fájt a mellkasa. Kedvelem őt, mondta Ruthnak. De valójában nem így érzett. Amikor találkozott vele, mintha ráismert volna. Mintha egész életében ismerte volna. És amikor a fiú randira hívta, akkor mintha a lénye egy új része nyílt volna ki. Nem is sejtette, hogy képes így érezni.

A távozás gondolatától – hogy soha többé nem látja Nicket – megszakadt a szíve. De tudta, hogy meg kell tennie. Ismerte magát. Neki nem tudna hazudni. Máris feléledt benne a felelőtlen késztetés, hogy mindent beismerjen. Még mindig érezte.

– Joan – szólt Nick. Nagyon közel álltak egymáshoz. – Ne tedd! – mondta. Sötét szemében egyfajta nyerseség ült. – Ne menj el csak úgy! – Tehát tényleg megsejtette.

De muszáj, gondolta Joan. A közeledben nem bízom magamban. Félek attól, hogy mit mondanék el. Félek attól, ami vagyok.

Aztán a fiú még hozzátette:

– Kérlek!

Mire Joan csak bólintott.

A személyzetnek nem volt szabad zárás után maradnia. Joan számára különös volt, hogy megszegték ezt a szabályt – ő és Nick általában precízen betartották az előírásokat. Visszavonultak a könyvtár túlsó végébe, hogy leüljenek egymás mellé az ablak alatti csupasz fapadlóra – ahol semmit sem tehettek tönkre.

Nick talált a táskájában egy mogyorós Dairy Milk csokiszeletet, és leterítette a dzsekijét, mint valami rögtönzött pokrócot.

– Nem lenne jó mindent összemorzsázni – mondta komolyan. A gallérja lecsúszott, ahogy kisimította a dzsekit, és Joan megpróbálta nem a sápadt nyakát figyelni.

A fiú az ujjaihoz ért, ahogy átadta neki a csokit. Joan megállta, hogy összerezzenjen. Pusztán azzal elszívott Mr. Solttól valamennyi időt, hogy megérintette a nyakát. Sosem bocsátaná meg magának, ha ugyanígy ártana Nicknek.

Hallgatólagos beleegyezéssel elkerülték a tegnap történtek témáját. Helyette döcögősen fecsegtek.

– Ma kertészkedtél? – kérdezte Joan. Ugyanolyan esetlenül hangzott, ahogy saját magát érezte.

Nick szemében száz kimondatlan kérdés ült, de válaszolt az övére:

– Ma is a biztosítónak csináltam felmérést. – Yorkshire-ban született, és még mindig enyhe északi akcentussal beszélt. Ha elfáradt, akkor ez a szokásosnál jobban érződött. Joan most hallotta. – Katalogizáltam azt a szobát, amit annyira szeretsz, tudod, amiben az a sok kis festmény van.

– A miniatúraszoba – mondta Joan. Biztosan irtó sok időbe telt, mire a fiú felmérte az összes ritkaságot. Ez kétfős feladat volt, és neki ma egyedül kellett csinálnia. Nem csoda, hogy elfáradt. Joan lesütötte a szemét. A bűntudata mintha élőlényként mocorgott volna a lelkében. Tegnap ártott Mr. Soltnak. Ma ártott Nicknek. Lehet, hogy nem akarta, mégis ez történt. Ezt csinálják a szörnyetegek?

Miközben esetlenül tovább beszélgettek, a levegőt megülték a kimondatlan gondolatok. A le nem folytatott beszélgetésük hangosabban csengett, mint az, amiről épp szó volt.

Joan felvonta a térdét. Körülöttük a ház egyre csendesebbé vált, és egy idő után a padló nyikorgása is elhallgatott. Csak ők maradtak a házban.

A terem másik felében egy félig leporolt festményre ömlött a késő délutáni napfény.

– Nem fejeztem be a keret portalanítását – jött rá Joan. Még vagy félórányi munka várt rá. – Megcsinálom indulás előtt.

– Majd elintézem holnap – mondta szelíden Nick.

Holnap. Joan nem tudta, mit gondoljon a másnapról. Az aznap estét is alig tudta elképzelni. Nekidöntötte a fejét a falnak. A festmény majdnem ember nagyságú volt, de ebből a távolságból inkább miniatúrának tűnt. Egy régens kori vadászöltözéket viselő férfi portréja volt. Az alak egy tölgyfa alatt állt, gőgösen felszegte az állát.

Nick követte Joan pillantását.

– Astrid úgy hívja, Dögös McCuki – mondta, és Joant ez annyira meglepte, hogy elnevette magát. Őszintén szólva, a portrén ábrázolt férfit mindig inkább kegyetlennek tartotta. A lába előtt egy döglött róka feküdt, és a cipője orra a róka nyakán pihent. A művész hűvösre festette a férfi prédára leső szemét. – Azt mondják, régen az övé volt a ház – tette hozzá Nick.

Joan elképzelte maguk körül az üres szobákat.

– El tudod képzelni, milyen lehetett az, amikor csak egy család élt itt? – tűnődött. – Rengeteg helyük volt!

Nick felnézett a mennyezetre: tetőablakok sorakoztak rajta, közöttük sötétkék háttéren megcsillanó, ezüstös csillagokkal.

– El sem tudom képzelni, milyen lehetett itt felnőni – mondta. – Gyerekkoromban szűkös helyen laktunk. Nyolcan egy kétszobás lakásban. – Ez nyugodtabbnak hangzott, mint a korábbi mondatai, sokkal inkább úgy, mint amikor rendes beszélgetést folytattak.

– Nyolcan? – kérdezte meglepetten Joan. A fiú korábban is mesélt már valamennyit a fivéreiről és a lánytestvéreiről, de Joan nem tudta, hogy ennyien vannak.

– Három fivérem és két lánytestvérem van – mondta Nick. – A fiúkkal hétéves koromig a tévészobában aludtunk. De nem bántuk. Kellemes volt. Meghitt.

– Igen, értem – mondta Joan, és azokra az alkalmakra gondolt, amikor Nagyinál aludt. Szerette Apa derűsen nyugodt házát, de azt is szerette, amikor nyaranta a Huntokkal élt. Legalábbis korábban így volt. Nem tudta, most mit gondoljon erről. Egy pillanatra lehunyta a szemét. A torka összeszorult a könnyektől.

Nick habozott. Joan tudta, mit akar kérdezni. Felkészült rá, rettegett a kérdéstől. De Nick csak helyezkedett egy kicsit, hogy közelebb üljenek, és egymáshoz érjen a karjuk.

Így maradtak, míg Joan összeszedte magát.

– Milyen a családod? – nyögte ki végül.

Nick ismét tétovázott. Joan érezte, hogy őt figyeli.

– Gyerekkorunkban nem volt sok mindenünk – mondta. – A szüleink megtanítottak rá minket, hogy vigyázzunk egymásra, legyünk jók egymáshoz, és segítsünk a rászorulókon. Hiszem, hogy… segítenünk kell másokon, ha tehetjük. – Valaki más ezt talán önironikusan mondta volna, hogy kifejezze a másiknak, ez milyen csöpögős duma. De Nick úgy mondta ezt, mint aki komolyan gondolja.

Joan lenézett a kezére – a kezére, ami tegnap ellopta valakinek az életét. Ő is mindig így hitte. Komolyan gondolta, ahogy Nick. Olyanná akart válni. Korábban azt hitte, sikerült is.

A Nagyival folytatott beszélgetése után Joan úgy érezte magát, mintha átváltozna valamivé, amit nem értett. Most, hogy Nickkel beszélt, eltűnődött, vajon lenne-e rá mód, hogy ismét önmagára találjon. Hogy egyszerűen Joan legyen. Visszatérhetett ehhez egyáltalán, tudván, ki ő?

– Apa engem is erre tanított – mondta.

Mesélt Nicknek az apjáról és a Malajziában élő, távolabbi rokonairól. Arról, hogy egyke. És aztán – jóval tétovábban – arról, hogy amikor a Huntoknál lakik, akkor ő három egykorú unokatestvér közül az egyik.

Hosszú ideig beszélgettek. A társalgásuk során a családról átváltottak a háznál dolgozó emberekre, majd bárkire, aki eszükbe jutott. Amikor végre újra elapadtak a szavaik, Joan megkönnyebbülten jött rá, hogy elillant az esetlenségük. Hétköznapinak tűnt a csend. Kényelmesnek.

– Általában nem beszélek magamról ennyit – szólalt meg Nick. Bizonytalannak hangzott, mintha attól tartott volna, hogy untatja a lányt.

Joan a falnak döntötte a fejét, Nické mellé.

– Szeretek veled beszélgetni – mondta. Eltöprengett azon, a fiú mennyire bizonytalanul hívta randira. Annyira jóképű volt! Mint a filmsztárok. Otthon biztos mindenki odavolt érte, de látszólag ő is ugyanannyira tapasztalatlanul lépett erre a pályára, mint Joan. – Szeretek veled lenni – tette hozzá a lány. – És… Nick, nagyon szerettem volna elmenni arra a randira. Nagyon-nagyon. Még ki is öltöztem, meg minden. – Fanyarul arra gondolt, hogy most nem öltözött ki. Ébredés után alig figyelte, mit vesz fel. A trikójára és a biciklisnadrágjára húzott egy szoknyás egyberuhát.

– Tényleg? – Nick kissé félénken mosolygott. – Én is kiöltöztem. Nem vettem öltönyt, de… a zakóm nagyon csinos volt.

Joan odafordult, hogy rendesen ránézzen.

– Tényleg? – ismételte meg Nick kérdését. A kurátorok egyszer régens kori öltözékbe bújtatták a fiút, amikor az egyik hivatásos színész megbetegedett. A nadrág feszült a combján, a zakót pedig majd’ szétvetették izmos vállai.

Joan először arra lett figyelmes, hogy megváltozik a légzése ritmusa. Nick megérintette az arcát, és Joan elfelejtett levegőt venni. Még sosem csókolt meg senkit. Nick langyos keze úgy mozdult, hogy feljebb fordítsa a fejét. Joan érezte Nick reszkető lélegzetét – meleg páraként csapódott le az ajkára. Ő is ideges volt.

Joannak elállt a lélegzete, ahogy a fiú szája az ajkához ért. Nick épp csak annyira húzódott el tőle, hogy megint rámosolyogjon. Joan visszamosolygott. Hirtelen minden idegessége elszállt. Nick hajába túrt a kezével, és megcsókolta őt. Melege volt, és egyszerre borzongott is. Helyezkedett egy kicsit, és lecsúsztatta a kezét a…

Hirtelen elrántotta magát, döbbenten gondolt bele abba, amit majdnem tett. Nem érinthette meg a fiú nyakát.

– Hmm? – Nicket szinte elkábította a csók. – Joan? – Aztán kicsit kihúzta magát, a homlokát ráncolva. – Hallottad ezt?

Ekkor Joan is meghallotta. Kerék csikorgott a murván. Itt még sosem hallott ilyet. A házhoz nem engedték ilyen közel a kocsikat. Lámpák fénye ömlött be az ablakokon.

Joan talpra ugrott, ahogy Nick is. A nap lemenőben volt. Mennyi ideje ücsörögtek itt, és beszélgettek?

Lent az udvaron egy fekete autó állt.

– Nem tudtam, hogy itt rendezvényeket is tartanak – jegyezte meg Joan. Még három kocsi közeledett. A lány fejében távoli riadó szólalt meg. Hol látott már ilyen kocsikat?

Nick látszólag még mindig a csók hatása alatt állt. Mély levegőt vett, és összeszedte magát. Sűrű haját összeborzolta Joan keze.

– Ideje lenne indulnunk.

A lány sem szeretett volna hívatlanul betolakodni valahová. Nick felé nyújtotta a kezét. Joan habozott, de megfogta. Emlékeztette magát, hogy a kézfogás biztonságos. Jó volt megérinteni őt – felidézte a csókot kísérő borzongást.

– A hátsó ajtón kimehetünk – javasolta Joan. A könyvtár ajtajához vezette a fiút. – Észre sem fognak venni. Bejönni a…

Megtorpant a nyitott ajtóban.

A könyvtár előtti folyosón egy férfi bukkant elő a semmiből, lassú léptekkel, mint aki ráérősen sétálgat. Vállig érő, fekete haja volt, és hosszú, keselyűre emlékeztető arca. Félig elfordította a fejét Joan felől. Amikor a másik lába is megjelent, kényes gonddal lesöpörte az öltönyét.

Észre fogja venni őket, ha egy kicsit is tovább fordul. Joan megszorította Nick kezét, jelezve neki, hogy maradjon csendben. És azt kívánta, a fiú bárcsak ne látná, amit ő látott. De Nick észrevette. Tágra nyíló szemmel meredt előre. A férfi a semmiből lépett elő. Nick válaszként erősen megszorította Joan kezét.

Azok a fekete autók! Joannak most már eszébe jutott, hol látott ilyeneket korábban.

Két évvel ezelőtt épp megérkezett Nagyihoz a nyári szünidőre, és szinte zsongott a levegő az energiától. De nem a szokásos, Huntok közti jó zsongással – hanem mintha a ház tele lett volna feszültséggel.