Árulás és Vérszomj

A Női Sorozatgyilkosok Történetei a Maszk Mögött

Tarn Willowe

Szerzői jog © Minden jog fenntartva
Jogi nyilatkozat
A könyv semelyik része nem másolható, nem tárolható és nem továbbítható semmilyen formában vagy eszközzel a szerző előzetes, írásbeli engedélye nélkül.
Bár minden erőfeszítést megtettünk a kötetben szereplő információk pontosságának biztosítására, sem a szerző, sem a kiadó nem vállal felelősséget esetleges tévedésekért, hiányosságokért vagy az anyag eltérő értelmezéséért.
Ez a könyv kizárólag szórakoztatás céljából készült. A benne kifejtett nézetek és vélemények kizárólag a szerző álláspontját tükrözik, és nem tekintendők szakmai tanácsadásnak vagy útmutatásnak. Az olvasók saját felelősségükre járnak el. A nemzetközi, szövetségi, állami vagy helyi jogszabályoknak — ideértve a szakmai jogosultságok, üzleti gyakorlatok és reklámozás szabályait — való megfelelés teljes egészében a vásárló vagy az olvasó felelőssége.
A szerző és a kiadó nem vállal semmilyen felelősséget vagy kártérítési kötelezettséget a könyvben található információk felhasználásából vagy visszaéléséből származó veszteségek, károk vagy jogi következmények tekintetében. A valós személyekre, csoportokra vagy szervezetekre tett bárminemű esetleges utalás teljes mértékben véletlen.

Előszó

Ez a könyv nem holmi rémtörténetek antológiája; ennél sokkal többről szól. A mű célja, hogy felfedje a látszólag hétköznapi arcok mögött megbúvó sötét titkokat, és megmutassa: a bizalom milyen könnyen válhat a legfélelmetesebb fegyverré. Nők életéről, döntéseiről és tetteiről mesélünk, akik valamikor segítő szándékkal vagy szerelemmel indultak el, de valami belül elszakadt, és kegyetlenségre sodorta őket.

Az elmúlt évtizedek során a krimináltörténetben, a pszichológiában és a jogban is rengeteg tanulmány született a sorozatgyilkos férfiakról. Kevés figyelem jutott azonban a nők bűnözésének sajátosságaira, motivációira és következményeire. E könyvben negyvenöt olyan nő életét követjük nyomon, akik sosem a kérlelhetetlen hidegvérrel megöltek miatt váltak híressé, hanem azért, mert egy mosoly mögött rejtőző kegyetlenséget hordoznak magukban.

A kötetben olvasható történetek mind hiteles források alapján íródtak: korabeli vallomások, bírósági jegyzőkönyvek és családi beszámolók segítségével tárjuk elénk a cselekményeket és a háttérben meghúzódó pszichológiai mechanizmusokat. Nem csupán a „hogyan”-ra keressük a választ, hanem arra is, hogy „miért” és „mi vezette el ezeket a nőket a hatalomvágy, a kétségbeesés vagy a torz szeretet útvesztőjébe”. Szándékunk, hogy az olvasó ne csak megértse, de át is élje a történetek cat unal és a cselekmények morális súlyát.

Ez a könyv hasznos lehet mindazoknak, akik érdeklődnek a krimináltörténet, a pszichológia és a társadalomtudomány iránt. Megmutatja, hogy a bűn nem csak férfiak kiváltsága: a női elkövetők ugyanúgy képesek hideg számítással irányítani életeket, és ugyanilyen mélységben hordozzák motivációikat. A rendőrségnek és a jogi szakembereknek is fontos tanulság, hogyan ismerjék fel a gyanús viselkedést ott, ahol a segítséget várnák.

Az egyszerű nyelvezet és a gazdag történeti részletek célja, hogy széles közönség számára is könnyen befogadható legyen az anyag. A budoársorozatban edződött olvasóktól a jó krimik kedvelőin át a szakmabeliekig mindenkinek szól, aki szeretné megérteni, hogyan keveredik a szeretet és a gyűlölet, a mindennapi élet és a bűntény a legegyszerűbb arc mögött.

Olvasson el minden történetet, és kérdezze meg magától: milyen jelzéseket hagynak a hős és a gyilkos arcán, amikor a falakon belül zajlik a dráma? Milyen veszélyeket rejt a vélt biztonság? És mit tehetünk azért, hogy a valóságban ne csapdába essünk a mosoly mögött rejtőző árnyékokban?

—Szerző

Tartalomjegyzék

Előszó

1. A Fekete Özvegy Árnyéka

2. Az Irgalom Fekete Árnyéka

3. A Sötétség Hívása

4. Nevető Nagyi Titka

5. Álarcok mögött rejtőző gonoszság

6. Az Árnyékos Anya

7. A Csendes Méreg

8. A Mosolygó Méreg

9. Az Ordító Csend

10. A Sötét Gyermekkor

11. A Békétlen Utazás

12. A Lelket Felfaló Csend

13. A Csecsemők Árnyéka

14. A Csendes Méreg Keze

15. A Határvonal Szélén

16. A Méreg Csendje

17. A Gyógyítás Árnyéka

18. A Kedvesség Álarcában

19. Sunset Strip Árnyékában

20. Napnyugta Árnyai

21. Kegyelem Árnyéka

22. A Csecsemők Árnyéka

23. A Mosolyok Csapdájában

24. A Határ nélküli Kegyetlenség

25. A Mosolygó Csapda

26. A Mosoly Álarca Mögött

27. A Vér Grófnő Árnyéka

28. Bársonyos Kéz, Veszélyes Szív

29. Család Árnyékában

30. A Rémült Gyermekek Árnyéka

31. Az Angyal Mosolya Mögött

32. A Sötét Mosoly Nyomában

33. A Vidám Álarc Árnyéka

34. Az Öregasszony Gyilkos Árnyéka

35. Halálos Bizalom

36. A Halál Fogadója

37. A Szappankészítő Szörnyetege

38. A Méreg Mesternőjének Árnyéka

39. A Sötétség Úrnője

40. Törékeny Elme, Sötét Titok

41. Mérgezett Remény

42. Halálos Szövetség

43. Halálos Ízek

44. Csendes Veszély

1. A Fekete Özvegy Árnyéka

Az 1800-as évek közepi Anglia hideg ködbe burkolózott, és a gyárkémények füstje szinte mindent elborított. A szegényeknekkeményen kellett küzdeniük a mindennapi túlélésért. Ebben az időszakban egy Mary Ann Robson nevű asszony története rázta meg az országot. Később Mary Ann Cottonként vált hírhedtté, és ő lett Nagy-Britannia egyik legismertebb női gyilkosa.

Mary Ann 1832. október 31-én született egy durhami szénbányászcsaládban. Apja, Michael Robson, nap mint nap lemerült a bánya mélyébe, hogy kenyeret vigyen haza. Amikor Mary Ann nyolc éves volt, egy balesetben elveszítette édesapját. Ez a veszteség fiatalon megtanította neki, hogy az élet törékeny, és aki nem küzd, az visszazuhan a mélybe.

Apja halála után Mary Ann anyja mellett maradt otthon, és testvéreit segítette a ház körüli munkákban. Tanulásra alig futotta, de hamar elsajátította az otthoni teendőket. A kilátástalanság és a szegénység lassan rabjává tette lelkét, és valami sötét gondolat kezdett gyökeret verni benne: hogyan fordíthatná a saját javára a körülményeit.

Tizenhét évesen hozzáment William Mowbray bányaőrhöz. Hamarosan megszületett első gyermekük, és úgy tűnt, hogy Mary Ann élete rendeződik. Ám egyesével sorra jöttek a tragédiák: a kisbabák rejtélyes betegségekben haltak meg. Akkoriban járványokban pusztító tífusz és vérhas végzett sűrűn, így elsőre senki sem gyanakodott. Mary Ann viszont minden gyermeke után életbiztosítást vett fel, és a kifizetések nagy segítséget jelentettek a családnak.

1865-ben William váratlanul meghalt. Az orvosok gyomorpanaszokat állapítottak meg nála, és Mary Ann ismét felvette a biztosítási összeget. Nem sokkal később férjhez ment George Wardhoz. A nász boldogsága nem tartott sokáig: George is egy furcsa betegség következtében hunyt el. A falusiak félve suttogtak a gyászoló özvegy körül, de Mary Ann annyira meggyőzően játszotta a szegény áldozat szerepét, hogy senki sem kért hivatalos vizsgálatot.

A történet egyre sötétebb fordulatot vett, amikor harmadik férje, James Robinson is tragikusan elhunyt, sőt gyermekei sem élték túl a betegségeket. Mary Annt azonban egyre kevesebben merték gyanúsnak nevezni. Egyre több pénzt kapott a biztosítótársaságoktól, és minden kifizetés csak bátorította hideg számítását.

Végül negyedik férje, Frederick Cotton került sorra. Őt és két fiát szintén az ismeretlen betegség győzte le. Még a sógornő is áldozatul esett a rejtélyes szenvedésnek. A falusiak kezdték észrevenni, hogy Mary Ann körül állandóan halálesetek történnek. A pletykák váratlanul sűrűsödtek, de hivatalosan senki nem lépett.

A fordulópont Charles Edward Cotton halála volt, aki Mary Ann mostohafiaként élt vele. A hatóságok ezúttal már nem hagyták szó nélkül a történteket. A boncolás során arzén nyomait találták meg a gyermek szervezetében. Ezután több korábban eltemetett áldozat fölemelt maradványait is megvizsgálták, és mindegyikben arzénra bukkantak. A mintázat világos volt: egyiküket sem természetes úton érte a vég.

1873 tavaszán vád alá helyezték Mary Ann Cotton¬t. A per kiemelkedő érdeklődést váltott ki az egész országban. Először mindenki képtelen volt elképzelni, hogy egy anya ilyen szörnyűségekre képes. A sajtó „Fekete Özvegyként” emlegette, hiszen szeretetnek álcázott gyilkos szándéka halmot gyűjtött a saját családjából. A tárgyaláson Mary Ann nyugodt maradt, és kitartóan tagadta tettét. Azt állította, hogy mindez puszta balszerencse, és őt is megfosztotta a sors kegyéből a szerencse.

A vádlók azonban megdönthetetlen bizonyítékokkal rendelkeztek. Az orvosi szakvélemények egyértelműen arzénmérgezésről szóltak, és a biztosítótársaságok tanúvallomásai is megerősítették a csalást. A bíróság 1873. március 24-én halálra ítélte, és végül kivégezték. Mary Ann arca az utolsó percekben is hideg maradt, mintha semmi sem rázta volna meg.

Az ítélet aztán örökre beírta Mary Ann Cotton nevét a brit kriminál¬történetbe. Hivatalosan legalább 21 ember haláláért felelt, de sokan gyanítják, hogy ennél is több áldozatot követelt. Tettei rávilágítottak arra, mennyire sebezhető a társadalom, ha a bizalom falait mérgező titkok repesztik meg. Mary Ann története emlékeztet minket arra, hogy a legközelebbi kapcsolatainkban is lakozhat a legnagyobb veszély.

A Fekete Özvegy árnyéka ma is ott lebeg az otthonok csendjében, figyelmeztetve minket: a bűn néha kedves mosoly mögé rejtőzik, és a legféltettebb kötelékeink is lehetnek a végzetünk eszközei.

2. Az Irgalom Fekete Árnyéka

A második világháború végeztével Japán romokban hevert. A városokat romos házak és elszórt törmelék borította, az emberek éheztek, és a remény néha csak gyenge lángként égett a túlélésért folytatott küzdelemben. Ebben a bizonytalan időszakban egy olyan nő lépett a figyelem középpontjába, aki korábban a legnagyobb tiszteletnek örvendett: Miyuki Ishikawa, egy képzett bába, aki hivatását az anyák és újszülöttek segítésére szentelte. Ám cselekedetei hamarosan megdöbbentették a nemzetet, és tragikus módon több tucat apró élet kioltásához vezettek.

Miyuki 1897. január 24-én született egy csendes vidéki faluban, ahol a hagyományos értékek és a modern újítások találkoztak. Gyermekkorára kevés feljegyzés maradt fenn, de azt tudjuk, hogy korán megtanulta a ház körüli munkákat, és szívügye lett az emberek gondozása. Felnőttként bábaiskolába járt, és éles eszével, türelmével hamar kitűnt társai közül. Végül orvos férjével, Takeshi Ishikawával együtt költözött Tokióba, ahol kórházi szobákat rendeztek be a szegény családok számára.

A háború utáni időkben a szülők félelemmel várták a gyermekáldást: a tiszta víz hiánya, a megfizethetetlen gyógyszerek és a túlzsúfolt kórházak mind-mind veszélyeztették az életet. Miyuki és Takeshi naponta számos szülést vezetett le, és sok édesanya kizárólag rájuk számíthatott. A közösség megbecsülte áldozatos munkájukat, hiszen minden mentett élet egy-egy új reményt jelentett.

Azonban Miyuki fejében lassan egy torz gondolat oszlopa nőtt. Látta a kimerült anyákat, akik a romok közt életüket kockáztatták, és hallotta a síró babákat, akiket a nélkülözés tette kiszolgáltatottá. Egy alkalommal a férjével vitába keveredett, amikor az orvos drága gyógyszert rendelt egy újszülöttnek, akinek esélye volt túlélni. Miyuki azt mondta: „Mi értelme van eltartani olyan kicsiket, akiknek sanyarú sors jutott?” A vita után külön utakon kezdtek dolgozni: Takeshi továbbra is minden eszközt bevetett, hogy megmentse az életet, míg Miyuki egyre több esetben vállalta a döntést a „könyörületről”.

Eleinte apró hanyagságok buktatták ki a babák szoros felügyelete alól: a kismamáknak adott tejpor helytelen hígításával, a sebészeti cső sterilizálásának elhanyagolásával. A haláleseteket kezdetben a rossz higiénia vagy a túlterheltség számlájára írták. Ám ahogy a hírek terjedtek, a kórházban dolgozók suttogva beszéltek az „Arany Kézről” – egy asszonyról, aki olyan jóhiszeműen kezdett hozzá a „mentéshez”, hogy senki sem merte először szóvá tenni.

A negyvenes évek végére azonban több mint száz csecsemő halt meg különös módon ugyanabban a kórházi szárnyban. A várható halálozási arány jóval meghaladta az országos átlagot. Egy fiatal ápolónő, aki nem bírta tovább nézni a csendes tragédiákat, titokban naplót vezetett. Feljegyezte az időpontokat, a babák tüneteit, és azt is, hogy Miyuki rendszeresen maradéktalanul elutazott a kórházból, amikor újabb áldozat következett.

Az ápolónő feljelentése indította el a nyomozást. A rendőrség és az egészségügyi hatóságok együtt vizsgálódtak, meginterjúvolták a kórházi személyzetet, és összegyűjtötték a halotti anyakönyveket. A boncolások egyértelműen fertőzéses és alultápláltsággal nem magyarázható halált állapítottak meg: a babák szervezete kiszáradt, szerveikben gyulladás nem volt, egyszerűen elmaradt a gondoskodás, amit egy képzett szakember nyújthatott volna.

A vizsgálatok fényt derítettek Miyuki „egyszerűsítő” módszereire: a tápszerek hígítása éppen annyira, hogy éhesen maradjanak; a pelenkák ritkább cseréje, hogy bőrük fájdalmas fertőzést kapjon; a fürdetés elhanyagolása, amely fokozta a kényelmetlenséget. Az újszülöttek gyengülő testét senki sem látta elég ideig, és így egyenként fogyott el körülöttük az élet.

Amikor a bizonyítékok halmaza elérte a bíróasztalt, Miyuki szembesült azzal, amit addig tagadott. A sajtó „Irgalmi Gyilkosságokként” emlegette az esetet, és az ország elszörnyedve figyelte, hogyan válik a gondoskodás szimbóluma a legnagyobb rémálommá. A bíróságon Miyuki nyugodtan állt a vádak előtt, és azt hangoztatta, hogy szándékait „korai irgalomnak” tekinti: meg akarta kímélni a gyerekeket a háborús nyomortól. Ám a törvény nem ismert kegyelmet azokkal szemben, akik gyermekek életét oltják ki.

Végül több rendbeli emberölésért négy év börtönbüntetésre ítélték. A büntetés súlyának kérdése azonban nem hagyta nyugodni a közvéleményt: sokan úgy érezték, ez nem elég ahhoz képest, amit a gyermekek szenvedtek. A tárgyalás felhívta a figyelmet a japán egészségügyi rendszer és a szociális ellátás hiányosságaira, hiszen a szegénység és a halaszthatatlan teendők ürügyként szolgáltak Miyuki ártatlannak tűnő magyarázataihoz.

Az „Ishikawa-ügy” után a kormány sürgős reformokat vezetett be. Szigorították a csecsemőhalálozási jelentések beküldését, erősítették a kórházi felügyeletet, és bevezettek kötelező lakossági segélyprogramokat a szülők támogatására. A háború és a pusztítás után Japán először szembesült azzal, hogy a rendszerek kifogásai emberek életét követelhetik, ha a felelősségvállalás elmosódik.

Miyuki Ishikawa neve azóta is a kegyetlenség szimbóluma, amely a gondoskodás leple mögé rejtőzik. A története arra emlékeztet mindenkit, hogy a legkiszolgáltatottabbak védelme nem csupán szakmai kötelesség, hanem erkölcsi parancs is: egyetlen újszülött élete sem kerülhet felelőtlen vagy torz elképzelések áldozatául.

3. A Sötétség Hívása

A második világháború tüzétől megtépázott Manchester utcáin az újjáépítés lassan indult be. A gyárkémények füstje alá temetett városrészben 1942. július 23-án született Myra Hindley, egy hétköznapi munkáscsalád legidősebb lánya. Apja, Bob Hindley, a frontvége után érzelmileg megkeményedve tért haza, anyja, Nellie, pedig fáradhatatlanul dolgozott, hogy életben tartsa a családot. A Hindley-házban a szeretet ritkán talált otthonra, és Myra hamar megtanulta, hogy csak önmagára számíthat.

Gyermekkorában Myrát gyakran gúnyolták osztálytársai gyenge tanulmányi eredményei miatt. Magányos volt és bizonytalan, ezért idővel falat épített maga köré. Tiniévei alatt dacosan festette szőkére a haját, merész ruhákat viselt, hogy felkeltse a figyelmet. Mégis belül üresnek érezte magát, miközben vágyott arra, hogy valaki végre igazán lássa és elfogadja.

Minden megváltozott, amikor Ian Bradyvel találkozott. Ian csendesnek és titokzatosnak tűnő férfi volt, aki sötét elméletekről beszélt, megidézve a náci ideológia emlékét és az erőszak megrögzöttségét. Myra számára Ian férfias magabiztosságot sugárzott, és vonzónak találta, ahogy nem riadt vissza a tiltott gondolatoktól. Kapcsolatuk gyorsan mélyült: Ian lassan átformálta Myra világlátását, bevezette a bűn és az uralom fantáziavilágába.

1963. július 12-én jött az első szörnyű tett: Pauline Reade, 16 éves lány, Myra hívására szállt be egy furgonba, mert állítólag a kesztyűjét kereste. Nem sejtette, hogy Ian már vár rá a közeli lápvidéken. A lány rövid sétát tett, majd életét vesztette; Myra néma szemtanúként állt, és később segített elrejteni a holttestet. A borzalom mindkettőjük számára valami újat jelentett: az erő, amit a döntéseikkel gyakorolhattak.

A következő két évben még négy fiatal életét oltották ki: John Kilbride-t, Keith Bennettet, Lesley Ann Downey-t és Edward Evanst. Mindegyikük névtelenül tűnt el a sötét londoni éjszakában, lelkük egy pillanatra sem kapott esélyt a boldog életre. Myra kedves mosolya csaléteknek bizonyult, és a környék lakói közül senki sem tudta, hogy segítette a gyilkosságokat. Ian brutális módon végzett áldozataival, Myra pedig ott állt mellette, bátorította és szervezte a következő lépést.

Lesley Ann Downey esete a legszélesebb visszhangot keltette: a kisfiú hangfelvételein hallható a gyerek kétségbeesett kiáltása, amint anyja után könyörög. A felvétel hallatára a közvélemény felháborodott, és végül a rendőrség sem tehette többé, hogy szemet hunyjon a növekvő számú rejtélyes gyerekhaláleset felett.

1965. október 7-én fordult a kocka. Myra sógora, David Smith, szemtanúja lett Edward Evans megölésének. Rémülten rohant a rendőrségre, és részletes bejelentést tett a pár “tevékenységéről”. A hatóságok nyomban letartóztatták Myrát és Iant, akik nem tudták tovább rejtegetni bűneiket.

A bíróságon a bizonyítékok egyértelműek voltak: fényképek, hangfelvételek és tanúk vallomásai árulkodtak a pár gyilkos szövetségéről. Myra a tárgyalás alatt nyugodt maradt, arcán hideg megvetés tükröződött, mintha mindez pusztán elméleti vita lenne. A bíró¬döntés szerint mindketten életfogytiglani börtönbüntetést kaptak.

Myra Hindley 2002-ben halt meg, miután több mint harminchat évet töltött rács mögött. Az áldozatok családjai közül sokan soha nem nyertek teljes nyugalmat: Keith Bennett holttestét a mai napig nem találták meg, és édesanyja sosem tudta, hová temették el fiát. A szülők szavai tömören fogalmazták meg a közérzetet: „Myra Hindley elvette a gyermekeink jövőjét, és velünk együtt a reményünket is.”

A bűnügy lehullt függönye mögött feltárult a sötétség, amely olykor a legártatlanabb arcot mutatja. Myra története emlékeztet arra, hogy a gonoszság nem mindig ordít, néha egészen halk „hívásként” szólítja a bizonytalan lelkeket. És bár Ian Brady neve is örökre bevésődött a bűnügyi krónikákba, Myra Hindley tettei a női ördögiesség megtestesítőjeként élnek tovább az emlékezetben.

4. Nevető Nagyi Titka

A második világháború utáni Egyesült Államok napsütötte kisvárosaiban Nannie Doss csendesen élte mindennapjait. Őszinte mosolyával és gondoskodó viselkedésével hamar belopta magát a környékbeliek szívébe: sütött süteményeket, virágot ültetett a kertben, és szeretettel beszélgetett a szomszédokkal. Senki sem sejtette, hogy a kedves nagyi mögött egy borzalmas titok rejtőzik, amelyről később az egész ország megemlékezett.

Nannie, eredeti nevén Nancy Hazel, 1905. november 4-én született Alabama állam Blue Mountain nevű kis falujában. Gyermekkorát a szegénység és az otthoni bántalmazás árnyékolta be: apja, James Hazel, kemény és erőszakos ember volt, aki gyakran verte feleségét és gyermekeit. Anyja, Lou, csendben viselte a sorsot, és mindent megtett, hogy gyermekeinek jobb életet biztosítson. Nannie korán megtanulta, hogy a túléléshez keménynek kell lennie, és szorgalmasan segített a házimunkában, miközben alig járt iskolába.

Tizenhat éves korában, menekülve az otthoni nyomás elől, hozzáment Charley Braggs-hez, aki egy gyárban dolgozott. Külső szemlélő számára boldognak tűnt a házasságuk, hamar megszülettek gyermekeik, és Nannie új otthont teremtett. Ám valami nem stimmelt: Charley gyakran távol töltötte az esték nagy részét, és az asszony egyre magányosabbnak érezte magát. Két gyermekük rejtélyes körülmények között hunyt el: a hivatalos orvosi jelentések ételmérgezést említettek, de Charley végül feladta a családot, és elhagyta Nannie-t a túlélő gyerekekkel.

Nannie nem adta fel a küzdelmet a boldogságért. Még négyszer ment férjhez, és egyre több haláleset követte a házasságait. Minden férj természetes okokra hivatkozva halt meg: Walter Parks, Robert Franklin, Richard Lentz és más rokonai mind „váratlan betegségek” áldozatai lettek. Minden alkalommal Nannie életbiztosítást vett fel, és nagyon meggyőzően játszotta a gyászoló özvegy szerepét. A szomszédok sajnálták, de közben irigyelték is kitartását.

A valóság mögött azonban hideg számítás állt: Nannie az arzént választotta fegyvernek. Nagy gondossággal adagolta a mérget a férjei és a hozzá közel állók ételébe vagy italába. Sokáig senki sem gyanakodott, mert a környéken újra és újra felbukkanó haláleseteket a háború utáni nehéz időknek és az életkorból fakadó problémáknak tulajdonították.