Szendi Gábor

Pánik

Tények és tévhitek

részlet

Budapest, 2021

© Szendi Gábor, 2009
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2009
Minden jog fenntartva!

Olvasószerkesztő: Dudich Ákos
Borítóterv: Nagy Norbert
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 500 5

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

I. Miért született meg ez a könyv?

Néha elgondolkodom, milyen különös is az élet. Nem hiszek a csillagokban, nem hiszek misztikus dolgokban. De hiszek abban, hogy az embernek mindig arra kell mennie, amerre a sorsa tereli. Ez a könyv egy ilyen állomás az életemben.

Gyerekkorom sorsszerű emlékeként tartom számon, amikor édesanyánk elvitt minket egy téren álló egyemeletes épületbe, ahol engem és bátyámat doktornénik mindenféle pszichológiai vizsgálatoknak vetettek alá, majd valami cseppeket írtak fel, amit persze nem szedtünk be. Így utólag ez volt az első találkozásom a pszichiátriával és annak működésével. A vizsgálatra azért került sor, mert „ideges tüneteink” voltak. Az okokat nem kérdezték, csak hogy hányadika van, meg hogy milyen színű az a kártya, amit a néni mutat. Azt nem kérdezték meg, hol van a papátok. Igaz, csak azt tudtuk volna válaszolni, hogy nem tudjuk. Az igazi választ csak anyánk tudta: apánkat pár évvel azelőtt, 1958-ban ötvenhatos katonai tevékenységéért kivégezték. Egy apa elvesztésére cseppeket kell felírni?

Harminc évvel később ugyanebben az épületben, a Semmelweis Egyetem Pszichoszomatikus Ambulanciáján kezdtem pánikbetegeket vizsgálni és kezelni. (Én csak puszta érdekességnek tartom, de életemből majd 40 évet a Semmelweis utca 19-ben éltem le, és végzett pszichológusként a Semmelweis Egyetem 19. emeletén kaptam dolgozószobát. Születésem évszámának jegyeit összeadva ugyancsak 19-et kapok.) 1993-tól kezdve rengeteg izgalmas dologgal foglalkoztam, elsősorban a „test és az agy” problematikája foglalkoztatott, tanulmányaim során ugyanis rengeteg tudományos mítoszba ütköztem, amelyek a pszichológiában megkérdőjelezhetetlennek tűntek. Mindenki tényként beszélt róluk, én meg kezdtem rájönni, hogy se mellettük, se ellenük nincsenek igazán érvek. Nekiláttam hát, hogy sorban megvizsgáljam ezeket a számomra kritikus kérdéseket. Hamarosan rá kellett jöjjek, hogy a mítoszképzés nem a pszichológia, hanem tágabban, az emberrel foglalkozó tudományok sajátja. S hamarosan azzal szembesültem, hogy a görög mítoszokkal ellentétben, a pszichiátria és az orvostudomány mítoszai életveszélyesek, hiszen sokszor hamis feltevések alapján kezelnek százmilliókat. Becslések szerint Amerikában évente 1 millióan halnak bele félrekezelésekbe és gyógyszermellékhatásokba1. Ez Magyarországra átszámolva durván harmincezer ember. Ez meghökkentően egybevág Horváth Ágnes volt egészségügyi miniszter bejelentésével, aki a kórházak boncolási adataira támaszkodva 2007-ben nyilvánosságra hozta, hogy az elhalálozott betegek 22,6%-a nem abban halt meg, amivel kezelték. Hazánkban évente 140 000-en halnak meg, ennek 22,6%-a 31 000. Az orvosok és szakpolitikusaik természetesen mélyen fel voltak háborodva, feljelentésekkel fenyegetőztek, de arról senki nem beszélt, hogy „de mi van, ha tényleg ez a helyzet?”. A tények kimondását nem kéne orvosellenességként beállítani. A tények nem azt jelentik, hogy az orvosok gyilkosok, hanem azt, hogy komoly anomáliák vannak az egészségügy működésében.

2004-től, amikor első könyvem, az Antidepresszáns és placebo megjelent, szembesültem azzal is, hogy a pszichiátria sem hajlandó a tényeket meghallgatni, s minden eszközzel arra törekszik, hogy elhallgattasson engem. Pedig semmi mást nem tettem, mint hogy tanulmányokban, majd könyvekben összefoglaltam azokat a tudományos eredményeket, amelyek azt bizonyították, hogy az antidepresszánsok depresszióban hatástalanok, és fokozzák az öngyilkosság kockázatát. A dolog odáig fajult, hogy állásomból elbocsátottak, s egyik 2006-os Mozgó Világ cikkemért, melyben bemutattam, miért nem jelenhetett meg egy tudományos szaklapban az antidepresszánsok öngyilkosság-fokozó hatását alátámasztó tanulmányom, a Magyar Pszichiátriai Társaság 30 milliós kártérítési igénnyel beperelt.

Ennek a könyvnek a terve 2005-től érlelődött bennem. Másfél évtizede kezelek pánikzavarban szenvedőket, és azóta látom, mi folyik a depresszióiparhoz hasonló pánikiparban. A 2005-ben megjelent Depresszióipar című könyvemben a következőket írtam:

„Egy hozzám írt levélből idézek:

Pánikbetegnek minősítettek és elkezdtem szedni a Zoloft nevű gyógyszert. A javulás két héten belül jelentkezett és egy teljes évig fennállt a tünetmentesség. Ekkor visszatért a „betegség” ugyanis nem szedtem tovább a gyógyszert. Újra átéltem a borzalmakat, és lassan ott tartottam, hogy a hídon nem mertem átmenni… állandóan szédültem, szürke pontok kóvályogtak a szemeim előtt, őrült szívdobogásaim voltak, izzadtam, boltokba nem mentem, mindenhová gyalog jártam… Egy orvos Anafranilt és Xanaxot írt fel. Egy évig ez is hatott. De abbahagytam, mert jól voltam. Egy idő után azonban kezdődött minden elölről, két hónap maga volt a rémálom, tele rohamokkal és mivel nem bírtam tovább, újra orvost kerestem, aki felírta a Fevarin nevű gyógyszert, amit a mai napig szedek. Ami írásra késztet, az az, hogy a mai nap olyan rosszullét kerülgetett, hogy a bejövetel is nagyon nehezemre esett. Múlt héten vasárnap volt egy rohamom, azóta egy boltba sem sikerült bemennem, szédülök. Hová menjek, hogy meggyógyuljak????????? Kihez lehet fordulni???? Sokszor a falat kaparom kínomban!

A beteg az SSRI-áldozatok egyike, története mindennapos történet. A pánik és agorafóbia (közlekedési félelmek) hatásos kezelése a viselkedésterápiával kombinált pszichoterápia, de ez nem a pszichiátria érdekeltségi területe. A kezelési ajánlások alapján persze korrekt dolognak tűnik a pánikot SSRI-al kezelni, efelől semmi kétség. De az ellenzékiek pszichiátriai kényszerkezelése a kommunista érában vagy a homoszexuálisok bebörtönzése a korábbi években szintén „kezelési ajánlások” és törvények alapján történt. Mindezek a tevékenységek törvényesek, de immorálisak voltak. Ma már széles körben elérhető irodalma van annak, milyen veszélyeket jelentenek az SSRI-ok. Törvényes dolog ezeket nem tudomásul venni, de az orvos nem a szakhatóságra, s a pszichiáter nem a Pszichiátria Kollégiumra esküdött fel, hanem a beteg védelmére. A pár éve divattá vált Bizonyítékokon Alapuló Orvoslás valójában a gyógyszeripar találmánya. Ha ugyanis a „bizonyítékokat” hamisítják, az egész csak propagandafogás. A pánik kapcsán elég csak arra gondolnunk, hogy ha az SSRI-ok valóban hatásosak volnának a kezelésében, már nem volna pánikbeteg a világon! E helyett számuk, pontosabban a pánikdiagnózisok száma (!), egyre nő. Egy nap talán érdemes volna megírnom a Pánikipart is.”

Hát most megírtam. Ajánlom minden gyógyulást kereső pánikosnak és szorongó embernek, és minden olyan szakembernek, aki szeretné pácienseit valóban bizonyítékokon alapuló módszerekkel kezelni. A pánik nem titokzatos betegség, hanem evolúciós örökségünk része. Betegséget a pánikipar kreált belőle. Ha a pánik tényleg betegség lenne, és a gyógyszerek, amelyeket a pánikipar egyedüli gyógymódként ajánl, valóban hatásosak volnának, ma már nem volna pánik. Amióta a pestis, a tuberkulózis, vagy a kolera elleni gyógyszerek léteznek, azóta a civilizált világban ezek a betegségek gyakorlatilag megszűntek. Hogy lehet az, hogy amióta a pánikot állítólag kezelni tudják, azóta egyre csak nő a pánikosok száma? Megmondom: úgy vélem, a pszichiátria ma egyfelől a gyógyszeripar kereskedőjévé silányult, másfelől olyan társadalmi problémák kezelését vállalja magára, amelyek kezelésében nem kompetens. Ma már minden szorongásos problémát, eredjen az házassági válságból, munkahelyelvesztésből, szegénységből vagy bármi másból, rögtön pániknak diagnosztizálnak, és felírnak rá egy rakás hatástalan gyógyszert. Ezektől, vagy inkább úgy fogalmaznék, ezek szedésével párhuzamosan kevés ember gyógyul meg, de ez nem számít, mert a gyógyszerek eladása eközben hatalmas hasznot hoz a gyógyszeriparnak. Ez az, ami élteti és fenntartja a pánikipart! Meg kell szabadítsuk életünket, problémáinkat a pszichiátriai címkéktől, és neki kéne látnunk végre a problémák igazi megoldásának! Nem lesz könnyű, de nincs könnyebb út.

II. A „Nagy ábránd”

A kezdetek mindig fontosak.

A „boldogságpirulák” korában már elgondolni is nehéz, hogy egészen az 1940-es–1950-es évekig a pszichiáterek még elképzelni sem tudták, hogy a különféle mentális zavarokra specifikus gyógyszerek lehetségesek. Nem arról volt szó, hogy „még nem találtuk meg”, hanem arról, hogy elvileg sem tartották elképzelhetőnek a skizofrénia, a mániás-depresszió, a kényszerbetegség és hasonló mentális problémák célzott gyógyszeres kezelését. Vagy száz évig idézgették neves pszichiáterek – köztük Emil Kraepelin is – Heinrich Neumann német pszichiáter 1818-ban tett kijelentését, miszerint „Ideje abbahagynunk olyan növények, sók, fémek keresését, amelyek akár homeopátiás, akár allopátiás adagban gyógyítanák a mániát, a leépülést, a téveszmét vagy az izgatottságot. Ilyet nem fogunk hamarabb találni, mint hogy találjunk olyan tablettát, amely nagy művészt csinál a bugrisból, jól nevelt gyereket a neveletlenből”1. Moravcsik Ernő 1922-es Elmekór és gyógytan könyve a gyógyszeres kezelésnek egy bekezdést szentel, s ebben csupán ópiumról, brómról és hasonló nyugtatókról ír2. De még a Nyírő Gyula szerkesztette 1967-es Psychiatria is részletesebben ír az inzulinsokkról és az elektrosokkról, mint a gyógyszeres kezelésről3. Fontos ezt látnunk azért is, hogy megértsük, mennyire fiatal, mennyire gyerekesen öntelt és mennyire propagandisztikusan túlzó a mai biológiai pszichiátria minden állítása. Még gyerekcipőben jár, még szinte semmit nem tud a mentális zavarokról, de úgy tesz, mint a fizika a XIX. században, amikor úgy hitték, a newtoni mechanika alapján már mindent megmagyaráztak. Aztán jött Max Planck, Albert Einstein és a többiek, és villámgyorsan romba döntöttek minden addigi elképzelést.

Akár bátorítólag meg is simogathatnánk ennek a kis önmagától elszállt pszichiátriának a buksiját, mondván neki, „majd benő a fejed lágya”, ha nem okozna nap mint nap milliós nagyságrendben emberi tragédiákat új keletű tudományával.

Ennek az új tudománynak a kezdetei messzire nyúlnak vissza.

Az 1800-as évek textilipari fellendülése nagy igényt támasztott a mesterséges festékek iránt, a vegyipar tehát rávetette magát a témára. Melléktermékként felfedeztek egy allergiaellenes vegyületcsoportot, amely mellesleg eléggé álmosító hatású volt. Mivel ekkoriban a nyugtatóknak már megvolt a biztos felvevő piaca, egy új, „még tisztább, még szárazabb” érzést adó nyugtató kidolgozása jó befektetésnek tűnt. A nyugtatóknak megvoltak a történelmi hagyományai, elég, ha csak a morfiumra gondolunk. Így aztán futószalagon gyártották a vegyületváltozatokat, és gátlástalanul próbálgatták ki a pszichiátriai betegeken. A kísérletezgetésnek ugyancsak nagy hagyományai voltak és vannak: a mindenáron való gyógyítani akarás nevében tiszta lelkiismerettel lehet „kétségbeesett” kísérleteket végezni a társadalomból kirekesztetteken; ettől a betegek mindig sokkal jobban kétségbeestek, mint orvosaik, mert általában tönkrementek vagy nemegyszer bele is haltak „gyógyításukba”. A pszichiátria története tele van ilyen módszerekkel: verés, lekötözés, vízbe fojtogatás, hidegvízbe mártogatás, kámforsokk, inzulinsokk, maláriafertőzés, elektrosokk, lobotómia1, s a manapság leggyakoribb, a kémiai szerekkel történő – olykor totális – érzelmi, szellemi leépítés. De! De most kivételesen más történt! A sok más kísérleti szer mellett az RP4560 nevű vegyületet is beadták skizofrén betegeknek, mert állatkísérletekben komoly „bambító” hatást tapasztaltak. A hatást megdöbbentő volt, a sok ezer elvetélt kísérletből ez az egy bejött: az évtizedek óta hallucinációik börtönébe zárt betegek egyszer csak „felébredtek”. A szer kémiai neve a klorpromazin2 volt. Így lett mérföldkő 1952 a skizofrénia kezelésében. Miként az antibiotikumok felfedezése is forradalmasította a fertőző betegségekről való gondolkodást, úgy az első skizofrénia-gyógyszer felfedezése is alapjaiban formálta át a pszichiátria és az agykutatás világlátását. Hogy egy évszázadokig rejtélyes, sokarcú betegség egy vegyület beadásától hipp-hopp megszűnik? Olyan volt ez, mint a C-vitamin felfedezése. Nem is oly rég még százezrek haltak meg skorbutban, ebben a szerteágazó tünetű, sokszor több betegség egyidejű fellépéseként értelmezett hiánybetegségben. És akkor kiderült, hogy napi egy kanál citromlével gyógyítható.

Megszületett a „Nagy ábránd”, miszerint a lelki zavarok tulajdonképpen egy-egy „meglazult csavar”, vagyis valamely transzmitter3 vagy receptortípus működési zavarából fakadnak, amit egyetlen megfelelő vegyianyag molekulájával meg lehet szüntetni. A felfedezés mámorában érthető volt ez a naiv elképzelés, mára már naiv és mechanisztikus. De ez persze kit zavar? A pszichiátriai rendelőkben a fő magyarázat még mindig az, hogy „Önnek alacsony a szerotoninszintje”. Ennek az állításnak a tudományos alapja nulla, viszont jó reklámszlogen.

Ez a korszak volt a pszichofarmakológia, vagyis a lelki zavarokra ható gyógyszerek tudományának születése. A pszichofarmakológiával új világ vette kezdetét. A pszichiátriai kézikönyvekben az ötvenes évek a diadalút kezdetét, a pszichiátria „tudománnyá válását” jelentik, a mából visszatekintve azonban inkább mondhatjuk, hogy a palackból kiengedett gyógyszeripari szellem ekkor kezdte meg romboló tevékenységét. A gyógyszeripari „aranyláz” ugyanis 1952-vel, a klorpromazin felfedezésével indult4.

A „Nagy ábránd” korszakában született a biológiai pszichiátria, amely a túlságosan is összemelegedett gyógyszeripar és pszichiátria viszonyából született. Hogy miért vált a pszichiátria hamarosan a gyógyszeripar ágyasává, annak történelmi okai vannak. Ilyen pl. a szerotonin, a dopamin, a noradrenalin, hogy a legismertebbeket említsük a több mint kétezer közül. Amikor az egyik idegsejt kibocsát egy ilyen molekulát, az a másik idegsejt egy receptorához kötődve fejti ki hatását.

A pszichiátria történelmi gyökerei

A pszichiátria történelmi gyökereit tekintve egy elnyomó szervezet, ami arra lett kitalálva, hogy begyűjtse, elkülönítse és őrizze azokat, akik zavarják a „közrendet”, de – mivel törvényt nem szegtek – törvényesen nem volnának fogva tarthatók5. A pszichiátria a mindenkori hatalom szolgálatában állt, mindig is a társadalmi nyugalom fenntartására használták. Egyfajta állam volt az államban, amely számára különleges jogokat és eszközöket biztosítottak. Mivel a pszichiátria mind szervezetileg, mind gondolkodásában hatalmi ágazat, alapvetően konzervatív és előítéletes. A rabszolgatartás korában pszichiáterek javasolták a „szökési mánia” kórképet a kórosan szökni vágyó rabszolgák számára5. A harmincas években a pszichiátria lett a fajelmélet, az eutanázia és az eugenikai programok támogatója mind az USA-ban – ahol erre semmi és senki nem kényszerítette –, mind a náci Németországban6 7. A pszichiátria a kommunista diktatúrákban az ellenzékiek kényszergyógykezelésével „támogatta” a hatalmat, és a Szovjetunióban például egészen a gorbacsovi időkig létezett az ellenzékieknek fabrikált „lassú skizofrénia” diagnózis, melynek magtünete az a „téveszme” volt, hogy a „szocializmus nem örökké tart”5. A pszichiátria volt az a tudomány is, amely végül politikai nyomásra – de nem a régóta ismert tudományos érvekre alapozva – feladta azt a nézetét, hogy a homoszexualitás betegség, vagyis akár kényszergyógykezelni is lehet6 8. Mindezt nem hangulatkeltésből írom, és azt sem gondolom, hogy egy pszichiátert e tényekből kellene megítélni, de a pszichiátria mai problémái a múltban gyökereznek, és a pszichiátria története sajnos azt mutatja, hogy a pszichiátria mindig is fogékony volt a tömeges, szabványosított megoldásokra, az egyének feletti megoldásokat favorizálta, és mindig is szeretett a hatalomhoz vagy kenyéradó gazdájához dörgölőzni. A pszichiátria alapvetően tekintélyelvű, ami lefelé parancsoló attitűdöt, fölfelé feltétlen engedelmességet jelent.

A hatalomgyakorlás nem csupán elvont, társadalomszintű fogalom. A pszichiátria saját tagjaira is gyakorolt dehumanizáló hatása tetten érhető a kényszerű napi gyakorlatban is. Amikor a zárt osztályon egy dühöngő beteget kell megfékezni, olyan fenyegetettségérzet és olyan indulatos légkör alakul ki, amely sokkal közelebb áll az „ellenség ártalmatlanításának” fogalmához, mint a humanista elvek érvényesítéséhez. Itt a gyógyítóval szemben a pszichiátria tisztán fegyelmező szerepe nyilvánul meg. Ez kivételes esetnek tűnhet, pedig ez a pszichiátria ősélménye: megfékezni azokat az őrjöngőket, akikkel a társadalom nem tud mit kezdeni. A pszichiátria eredetileg erre lett kitalálva. A „társadalmi selejtnek” két „feldolgozó iparága” van: a börtönök és az elmegyógyintézetek. Mindkettő alapfunkciója, hogy az egyén szabadságát korlátozza a társadalmi rend védelmében. Sajátos hibridmegoldás a börtönpszichiátria, amely egyesíti a két intézményt. A pszichiátria rendfenntartó szerepéből következik, hogy soha nem az egyén szabadsága, hanem a társadalmi nyugalom megőrzése a fő szempont. A pszichiátriának sosem volt olyan humanista embereszménye, aminek a nevében mondjuk ellenállt volna a hatalom nyomásának, vagy elutasított volna bizonyos dehumanizáló, kegyetlen módszereket, melyeket története során iparszerűen alkalmazott és alkalmaz ma is. A pszichiátria sajátos helyzete, hogy gyógyítónak nevezi magát, miközben rejtett módon hatalomgyakorló. Olyan jogosítványokkal rendelkezik, és él is ezekkel, amelyek révén egyfajta rendőri funkciót is ellát. Nem egy esetben a pszichiátriához önként forduló beteg hirtelen a zártosztályon találja magát, ahonnan akkor engedik majd csak ki, amikor azt orvosai jónak látják, mert a vizsgáló pszichiáter pszichotikus tüneteket fedezett fel, illetve vélt felfedezni a beteg szavaiban.

Egy fiatal nő asztmás rohammal jelentkezett egy kórház ügyeletén, ahol ellátták. Rövid beszámolóját elküldte a reformpszichiáterek fórumára, ahol háborogtak kicsit, de természetesen jogi következményei nem lettek a dolgoknak:

Asztmás beteg vagyok. Egy szerda este kerestem fel egy kerületi sürgősségi osztályt nehéz légzéssel, sajnos. Miért sajnos? Azért, mert végül az éjszakát a zárt osztályon töltöttem.

Már régebb óta érzékelek szellemeket, de az akkori más volt. Ijedtségemben jött rám a fulladás, ezért kerestem fel a kórházat, ahol ezekről a „látomásokról” először nem beszéltem. A sürgősségi osztályon töltött 40 perces várakozás után (amikorra már megszűnt a fulladásom) egy nővér behívott magához, hogy megmérje a vérnyomásom (ennél több vizsgálat nem is történt!). Mivel szimpatikus volt a nővér, elmeséltem neki, miket szoktam látni, mire pszichiátert hívtak hozzám. Ekkorra már édesanyám is megérkezett az intézménybe. Miután az orvosnak is elmeséltem, miért jöttem, kijelentette, hogy az ilyeneket látókat régen megölték, de ne aggódjak, mert már van rá gyógyszer, és azt javasolta, feküdjek be hozzájuk pár napra. Én ezt nem szerettem volna, és jeleztem, hogy saját felelősségre elhagynám az intézményt. Az orvos azt mondta, hogy ez lehetetlen, és ha megteszem, ápolókkal fogat le vagy rendőrt (!!!) hív.

Bekerültem a zárt osztályra, ahol hörgő és lekötözött betegek között kellett volna feküdnöm, a ruháimat pedig egy szemetes zsákba dobálták. Mikor mondtam, hogy ne haragudjanak, de az egy szemetes zsák, az orvos azt kérdezte, hogy miből gondolom, hogy az egy szemetes zsák. Még ott helyben adtak nekem 3 mg Ripedont, amit a nővér saját kezűleg akart a számba tenni, majd amikor eltoltam (nem löktem) a kezét, azt mondta: „Na mi van, támadunk-támadunk?” Édesanyám erre mondta neki, hogy nem támadok, csak egy gyógyszert talán magam is be tudok venni. Ugyanez a nővér kísért az ágyamhoz, ahol azt mondtam neki, hogy nem szeretnék itt maradni, mire ő megfenyegetett, hogy tud ő úgy injekciót beadni, hogy fájjon. Erre kimentem a még a nővérszobában tartózkodó anyukámhoz, akinek elmeséltem a történteket. Ő természetesen azt mondta, hogy elvisz onnan, de addigra már nem volt kiút.

Miután édesanyám elment, még beadtak 2 mg Rivotrilt.

Másnap reggel a vizit helyett mindenkit kizavartak a kórteremből, kivéve a férfit, akivel nem tudom, mit csináltak, de azt tudom, hogy embert ilyen fájdalmasan üvölteni még nem hallottam. Nem sokra rá saját fülemmel hallottam, hogy egy idős hölgy segítségért kiabál már fél órája, hogy WC-re kell mennie. Az ápoló reakciója a következő volt: „szarj magad alá, úgyis pelenka van rajtad”.

Ezek után kaptam meg a fent említett gyógyszerekből a következő adagot. Természetesen elaludtam. Majd, hála istennek és ismeretségeinknek, sikerült kikerülnöm ebből a rémálomból.

A kórházi zárójelentésen több fizikai vizsgálat van leírva, amiből egy sem történt meg, a diagnózis pedig skizofrénia simplex, amit szerencsére egy másik pszichiáter nem erősített meg.

Megjegyezném, mivel önök nem ismernek, hogy ígéretes fiatal nő vagyok. Költségtérítéses képzésről (fizetős) kerültem át állami (ingyenes) képzésre, és egy külföldi ösztöndíjat is elnyertem, több tanulmányi verseny és sportteljesítmény van a hátam mögött.4

Hasonló történetek százával esnek meg. Két éve részt vettem egy vitában, amely a Budapest Tv-ben zajlott a pszichiátriai visszaélésekről. Egy újságíró elmesélte édesapja halálának a történetét. Családorvosa javaslatára, hogy Parkinson-gyógyszerét jobban be tudják állítani, az idős férfit felvették egy pszichiátriai osztályra. Itt a körülmények annyira visszatetszők voltak, hogy pár óra múlva az idős ember szólt az ápolónőnek, hogy ő inkább haza szeretne menni. Közölték vele, hogy azt nem lehet. A férfi értetlenkedett, hiszen ő ide önként jött be. Erre lekötözték, s mint később kiderült, 24 órán át étlen-szomjan feküdt. Mire fia ki tudta szabadítani, már nem beszélt, és soha többé nem is szólalt meg. Pár nap múlva meghalt.

A gyógyító funkció mögött fenyegető árnyékként mindig megbújik a rendfenntartó funkció is. A pszichiátria lényegi sajátsága, hogy jogosultságot kapott megítélni egy ember „beszámíthatóságát”, vagyis az egyén önrendelkezési jogát bármikor felülbírálhatja a társadalom vagy az egyén érdekeire hivatkozva. A „beszámíthatóság” megítélésének privilégiuma teljhatalmat jelent, hiszen erre hivatkozva bárkit bármikor meg lehet fosztani szabadságától, semmisnek lehet tekinteni véleményét, tiltakozását. Akárhogy szépítjük, ez a hatalom önkényes, hiszen előbb rendelik el a kényszerbeszállítást, illetve a kényszergyógykezelést, és csak napokkal később – miután már beszámíthatatlanná gyógyszerezték a beteget – történik meg a bírósági szemle, amely általában mindig helybenhagyja a pszichiáter döntését9. A pszichiátria – és az egyes pszichiáter is – állandóan billeg e kettős szerepe közt, s a gyógyító – személyiségétől függően – könnyebben vagy nehezebben, de bármikor átfordulhat a hatalma folytán az emberi szabadságot korlátozó „rendőrbe”. A zárt osztályok rémisztő történetei e kettősséget jelenítik meg, hiszen itt a gyógyítás olykor a gyógyításra hivatkozva átfordul terrorba: verés, lekötözés, erőszakos gyógyszerelés.

Sajátos tükröt tart a pszichológia a pszichiátriának, és érdemes összevetni a két világfelfogást. A mai biológiai pszichiátria azt állítja, az agyban van a probléma, azt kell kezelni, míg a pszichológia szerint az ember és a külvilág kapcsolatában van a zavar, s ez hat úgy az emberre, hogy tünetei vannak tőle. A pszichiátria alapfeltevése, hogy a világgal nincs baj, csak az egyénnel, aki nem tud idomulni a fennálló rendhez. Ennek egy abszurd, szélsőséges esete volt, amikor pszichiáterek kiégett, elborzadt náci kivégzőosztagosokat kezeltek, hogy újra tudjanak „dolgozni”. A pszichiáter célja, hogy – régebben fizikai, ma biokémiai módszerekkel – a szó mindkét értelmében „idomítsa” az egyént a fennálló rendhez. A pszichológia viszont azt mondja, tanítsuk meg az embert jobban alkalmazkodni ahhoz, amihez lehet alkalmazkodni, de változtassuk meg azt, amihez nem lehet alkalmazkodni. Így lesz a pszichiátria konzervatív, a pszichológia pedig liberális vagy éppen lázadó.

Természetesen itt intézmények történelmileg kialakult ideológiájáról van szó, nem az egyes képviselőkről. Valójában mindig is voltak a hatalommal szembeszálló, az orvosi esküt előbbre tartó pszichiáterek, és persze a pszichológusok közt is vannak jócskán „rendpártiak”. Itt csupán arról beszélek, hogy a pszichiátriát, mint intézményt meghatározza ősi funkciója, a rend védelme. A rend fenntartására kapott kiváltságos jogokat (pl. az alkotmányosan erősen kétséges kényszergyógykezelés elrendelésének jogát), és a pszichiátria által alkalmazott eszközöket sokáig senki nem kérdőjelezhette meg. A társadalom szemérmesen elfordult a pszichiátriától, nem akart tudni arról, milyen eszközökkel és milyen áron van „csönd”. Aztán amikor a demokratizálódási folyamat egy pontján megjelent az antipszichiátria5, a hatalmi elnyomás eszközének kiáltva ki a diagnózist és a zárt osztályokat, a pszichiátria válaszként törvényes és törvénytelen eszközökben nem válogatva, elbocsátással, kizárással, ellehetetlenítéssel reagált. Saját bőrömön is megtapasztaltam, micsoda gyűlöletet keltett a pszichiáter társadalomban és annak vezetésében az, hogy fel mertem vetni az antidepresszánsok hatástalanságát, a gyógyszeripari korrupciót, az életjelenségek medikalizálását5. A kritika nem tudományos vitaként jelent meg a szemükben, hanem a hatalommal való szembeszegülésként. Egyszer csak az utcán találtam magam, harmincmillióra bepereltek, és nevemet az anarchizmus vagy a szcientológia szinonimájaként használják, jóllehet egyik irányzathoz sincs semmi közöm.

Ami miatt a pszichiátria mára közüggyé változott, az a társadalom attól való jogos félelméből fakad, hogy a pszichiátria tudatmódosító, a normál élménymódot felszámoló gyógyszereivel a társadalom jelentős részére kezdi kiterjeszteni hatalmát. Adott pillanatban az egyes országok lakosságának 15-40%-a rendszeresen pszichiátriai szereken él. Nehéz ezt a veszélyt tisztán látni, hiszen benne élünk, részesei vagyunk. „A mentális zavarok gyógyszeres kezelése kilépett az elmegyógyintézetekből a társadalomba, és ami hajdanán egy maroknyi pszichiáter ügye volt, az most már mindannyiunk problémája. Mit tesznek velünk és miért? Mi a csuda történt, ami a gyógyszeripari cégeket, melyek a II. világháború előtt alig léteztek, hatalmas konszernekké növesztette, melyek ma már a Wall Street kedvencei? Létrejött egy orvosi-gyógyszeripari komplexum, amely a nagyobb betegségek kezelésének felfedezésétől fokozatosan távolodik, s egyre inkább az emberi létállapotok medikalizálását vette célba”1.

Az egyes emberek szempontjából a pszichiátriai gyógyszerekkel a fő probléma az, hogy hatástalanok. A pszichiátria nem gyógyít, hanem betegségtípusokként változó sikerességgel csak kezel. És mivel az egyes ember agyát kívánja kezelni, s nem a körülmények megváltoztatására irányul a kezelés, ezért még a sikeres kezelés is destruktív, mert konzerválja a megbetegítő állapotokat. Természetesen itt nem a pszichózisokra gondolok, bár e kérdésben sem tiszta a pszichiátria lelkiismerete, hanem a betegséggé medikalizált életproblémákra. Egy életprobléma keltette „depresszió” vagy „pánik” sikeres kezelése azt jelenti, hogy valakit tünetmentessé tettek egy olyan helyzetben, amelyben indokoltak volnának a tünetei. A „tünetek” csak a pszichiátria szemüvegén át patológiásak, a mindennapi élet szempontjából a „tünetek” a változtatni akarást kiváltó szorongást, lehangoltságot, dühöt jelentik. Depresszióipar című könyvemben4 azt bizonyítottam be, hogy az antidepresszánsok csak nevükben depresszióellenes szerek, a valóságban a „Nagy ábránd” jegyében tervezett, de hatástalannak bizonyult gyógyszerek. Hatástalanságuk hozzájárult a „Nagy ábránd” szertefoszlásához. Mindez nem zavarja a gyógyszeripart és a pszichiátriát abban, hogy mérhetetlen befolyását ne használja fel e hatástalan gyógyszerek minél szélesebb körű forgalmazására. A pszichiátria intézményesen is, de napi szinten is, a rendelők világában, végleg elszakadni látszik a betegtől mint individuumtól. Érzéketlen a betegektől kapott visszajelzésekre, miszerint súlyos mellékhatásoktól szenvednek, állapotuk évek óta nem javul, illetve nem tudják letenni a gyógyszereket a megvonási tünetek miatt. A magyar pszichiátria vezető szakemberei a médiát is felhasználva hirdetik, hogy az antidepresszánsok nem fokozzák az öngyilkossági kockázatot10, miközben az már a gyógyszerekhez mellékelt betegtájékoztatóban is fel van tüntetve. Németh Attila, a Magyar Pszichiátriai Társaság leköszönt elnöke pedig arról beszél, hogy az antidepresszáns elhagyása nem okoz megvonási tüneteket11, ugyanakkor a szakirodalom szerint a betegeknek akár a 70-100%-a is súlyos tüneteket tapasztal a gyógyszerek elhagyásakor 12 13.

A pszichiátria, mint intézmény, befolyása kiterjesztésének lehetőségét látta abban, hogy meggyőzte a hatalmat arról, ő a gyógyír a társadalmi méretűnek mondott depresszióra, szorongásra, alkoholizmusra, kábítószer-használatra, öngyilkosságra és egyéb devianciákra. Valójában ezek a jelenségek nem pszichiátriai problémák, s nem lehet őket pszichiátriai eszközökkel megoldani. Viszont ezekre hivatkozva mindig lehet több pénzt és hatalmat követelni.

A pszichiátriát mindig is technokrata funkcionalizmus jellemezte, amely mindig csak egy adott eszköz lehetséges hasznosságát mérlegeli, de nem számol az alkalmazás etikai-társadalmi következményeivel. Ez és a hataloméhsége tette a pszichiátriát oly fogékonnyá arra, hogy összefeküdjék a gyógyszeriparral. A tőkének hasonlóan haszonelvű a logikája, eszközeiben ugyanúgy nem válogat. A pszichiátria fogékony bármire, ami „használhat”, a tőke pedig mindig fogékony bármire, amivel kereshet.

Amikor tehát bekövetkezett a klorpromazin kiváltotta történelmi fordulat, a pszichiátria kétségtelenül belelkesült, mert felrémlett előtte az az utópia, hogy lemondhat a társadalom által reá ruházott őrző funkcióról, s felválthatja azt a gyógyító funkcióval. Kétségtelen, hogy történt az évtizedek során egy ilyen irányú elmozdulás, azonban a pszichiátria lényegi sajátosságán és gondolkodásán ez mit sem változtatott. A pszichiátria például túlságosan elhitte, hogy – mint korábban – most is ő a letéteményese annak a tudásnak, ki a „normális” és ki nem, ki a „beteg” és ki nem. A gyógyszeriparnak pedig pontosan erre, vagyis a régi, önkényes pszichiátriára volt szüksége. A normalitás ugyanis tudományosan nem meghatározható fogalom, túlságosan érték- és kultúrafüggő5 8. A normalitást csak önkényesen lehet definiálni, s a definíció szűk vagy tág jellege alapvetően meghatározza a kezelendők körét. Itt most csak egy példával világítanám meg a problémát:

Amikor a DSM-III6-ban megfogalmazták a figyelemzavaros hiperaktivitás tüneteit, kiderült, hogy a normál gyerekek 15-30%-ára érvényes14. Pedig a DSM-III. alkotói úgy tervezték meg a tünetlistát, hogy az majd a gyerekek 3%-át írja le14. Ezért aztán az évekkel későbbi következő kiadásban módosítottak a kritériumokon, ez azonban az önkényességen mit sem változtatott, hiszen ezek szerint az, hogy valaki beteg vagy nem beteg, csak azon múlik, hogy valakik egy bizottságban beszavaznak-e egy tünetet a listába, vagy sem.

Minden iparág arról álmodik, hogy határtalan befolyása legyen arra, ki vegye meg az ő áruját. Ezért ölnek világszerte milliárdokat a reklámba és a fogyasztói szokások felmérésébe. A gyógyszeripar és a pszichiátria házasságából megszületett a biológiai pszichiátria, amely hatalomra jutva a gyógyszeripar szükségletei szerint kezdte diktálni a társadalomnak, ki beteg és ki nem. Ez mára már az egész társadalom gondolkodását és kultúráját átformálta, miként tette ezt annak idején a pszichoanalízis. Ma már az emberek maguk diagnosztizálják önmagukat depressziósnak vagy pánikbetegnek. Az emberek fejében teljesen összemosódott a patológiás állapot a körülményekre adott normál, bár nem feltétlen kívánatos érzelmi reakcióval. Minden hatalom a tudat manipulálásával él. A totális hatalom azt jelenti, hogy az ember úgy kezd önmagáról gondolkodni, ahogy azt a hatalom szeretné. Amikor Magyarországon az emberek a világot kommunistákra és osztályellenségekre vagy reakciósokra kezdték felosztani, és az ország egyik fele feljelentette a másik felét, akkor a totális diktatúra már beépült az emberek gondolkodásába. Amikor az emberek már nem azt mondják, hogy kimerültem, nyomaszt a munkanélküliségem, rosszul érzem magamat a rossz házasságomban, hanem azt, hogy „depis” vagyok, vagy amikor a félelem és szorongás neve „pánikbetegség”, akkor az emberek már megtanultak a pszichiátria nyelvén gondolkodni és beszélni életükről. Az élet leírására használt fogalmak egyben a dolgok értelmezési kereteit is megadják. Amikor az emberek a pszichoanalízis terminológiáját használják, és mondjuk elfojtásról beszélnek, az implikálja a tudattalant. Amikor apakomplexust mondanak, az a soha nem igazolt „megoldatlan ödipális konfliktusra” utal. Az „osztályellenség” fogalom arra szólít fel, hogy „légy éber!”, „kezeld gyanakvással!”, „jelentsd fel!”. A szavak sokszor tehát cselekvésre buzdítanak. Amikor valaki megtanulja boldogtalanságát depressziónak, szorongását pániknak nevezni, akkor közben már azt is tudja: „ideje pszichiáterhez fordulni”. E közgondolkodást átalakító folyamat iskolapéldáját írtam meg a Depresszióiparban4. Az első antidepresszáns, az imipramin felfedezése annak az igyekezetnek véletlen mellékterméke volt, hogy a Geigy nevű gyárnak is legyen egy skizofrén-gyógyszere. Az imipramin (Melipramin) a skizofrénekre ugyan nem hatott, de az endogén vagy másként biológiai depressziósokra igen. A baj csak az volt, hogy egymillió emberre csak ötven ilyen beteg jutott. A depresszió alatt akkor még nagyon mást értettek. A Geigy tehát három évig kotlott a gyógyszeren, esze ágában sem volt szabadalmaztatni, mert úgy gondolta, nem lesz piaca. Mások azonban ráébredtek arra, mekkora piac is a boldogtalanság. Valahogy úgy gondolkodtak, hogy az endogén depresszió az „nagyon-nagyon rosszkedvet” jelent. Ha ezen segít a gyógyszer, hát még mennyire segítene azokon, akiknek nem nagyon-nagyon, csak nagyon, esetleg csak szimplán rossz kedvük van. A gyógyszeripar primitív logikáját szolgálatkészen magáévá tette a pszichiátria, és kezdte átszabni a depresszió diagnosztikus kritériumait. Minden tágítás azt jelentette, hogy egyre több, minőségileg más lelki jelenségek kerültek egy kalap alá. A súlyos, életveszélyes endogén depressziós állapotok mára teljesen összemosódtak a mindennapi szomorúsággal és rosszkedvvel. Világos, hogy minden egyes definíciótágítás újabb és újabb százmilliós „betegpiacot” jelentett, viszont ennek következtében a depresszió fogalma ma már köszönő viszonyban sincs a tudománnyal. Az eredmény? A milliónkénti 50 beteget a pszichiátria feltornázta milliónkénti 150-200 000 betegre. Vagyis ma 3-4000-szer több depressziós van, mint az ötvenes években volt. Viszont téved az, aki azt hiszi, ennyit romlott volna életünk minősége. Ellenkezőleg, soha nem volt jobb dolgunk. Nem is a depressziósok, csupán a depressziódiagnózisok száma ugrott meg. Annyi történt az elmúlt ötven év során, hogy a depresszió diagnosztikus kritériumai alapján ma már az életproblémák okozta stresszállapotot is betegségnek tekintik, s a nagyobb baj az, hogy nemcsak a pszichiáterek, hanem az emberek is. Amikor azonban a körülményekre adott természetes érzelmi reakciót betegségként kezeljük, eltereljük a figyelmet a körülményekről, és innentől fogva nem a körülményeket akarjuk megváltoztatni, hanem a betegséget akarjuk meggyógyítani. Így lesz a radikális változásokat sürgető boldogtalanságból kezelendő agyi betegség, s így módosítja a biológiai pszichiátria az életről alkotott fogalmainkon keresztül a viselkedésünket is.

Mindezt érdemes szem előtt tartani, amikor megismerkedünk a pánikbetegség felfedezésének történetével. Az ötvenes éveket belengi a „Nagy ábránd”, miszerint minden lelki problémának meg lehet találni a megfelelő ellenszerét, hiszen minden lelki probléma csupán egy transzmitter vagy receptor rendetlenkedése.

A könyvben nyomon követhetjük majd azt a folyamatot, ahogy a valódi pánik definíciója egyre inkább fellazul, s a végkép már csak ürüggyé válik arra, hogy a jelenségek egyre szélesebb körét lehessen gyógyszerezni. A sikertelen gyógyszerezés pedig önbeteljesítő jóslatként a pánikot élethosszig tartó, visszatérő, nehezen kezelhető betegségnek állítja be. Hát igen. Ahogy mondják: akinek kalapácsot adott az Úr, az mindent kalapáccsal akar megoldani. És ami kalapáccsal nem megoldható, az a kalapácsos emberek szerint megoldhatatlan.

Hivatkozott irodalom fejezetenként

1. FEJEZET HIVATKOZOTT IRODALMA

1Null és mtsi. 2004

2. FEJEZET HIVATKOZOTT IRODALMA

1Healy, 2002

2Moravcsik, 1922

3Nyírő, 1967

4Szendi, 2005

5Kovács, 2007

6Whitaker, 2003;

7Lifton, 2000

8Caplan, 1995

9Kovács, 2004

10Rihmer, 2007

11Gergely, 2008

12Young és Haddad, 2000

13Tamam és Ozpoyraz, 2002

14Swanson és mtsi. 1990

Kiegészítő jegyzetek

1A homloklebenyt a többi agyterülettel összekötő idegi kapcsolatok roncsolása.

2Magyarországon Hibernál néven ismert.

3Idegi ingerületátvivő anyagok, melyek az idegsejtek közti kommunikációt szolgálják.

4A levelet részleteiben felolvasták a Szólás szabadsága 2009. márc. 8-i műsorában.

5Medikalizálásnak nevezzük azt, amikor a normál életjelenségeket és reakciókat betegségként definiálják, hogy ezáltal kezelhessék.

6Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders: A Mentális betegségek diagnosztikai és statisztikai kézikönyve. A pszichiáterek „bibliájaként” emlegetett, több, módosított kiadást megért kézikönyve, amely leírja az egyes mentális zavarok tüneteit.

Tartalom

I. Miért született meg ez a könyv?

II. A „Nagy ábránd”

A kezdetek mindig fontosak.

A pszichiátria történelmi gyökerei

III. A pánikbetegség felfedezése

Zűrzavar a pánikroham fogalma körül

A diagnózis mítosza

A spontán pánik korai vizsgálatai

A Pánikipar születése

A pánik gyakoriságáról

IV. A pánik biológiája és lélektana

Iskolák harca

A pánik nem betegség?

A pánik altípusai

1. A tünetek felôl közelítve

A hiperventillációról

Az altípusokra jellemző tünetcsoportok

2. A provokációs tesztek felôl közelítve

A provokációs tesztekről

Szén-dioxid-érzékenység és pánik altípusok

3. A mechanizmus felől közelítve

Téves fulladásos riasztás?

Trauma és spontán pánik?

4. Az evolúciós megközelítés

A spontán pánik evolúciós értelmezése

Kötődési szorongás és spontán pánik

Éjszakai pánik

Pánik relaxációban

Az evolúciós modell üzenete

5. Félelem nélküli pánik

6. A szén-dioxid-érzékenység további következményei

Asztma és pánik

Menstruáció körüli pánik és terhesség

7. A pánik kognitív elmélete

A félelem tanulása

A félelmi viselkedés

Az érzelmekről

Az érzelmek kognitív elmélete és a pánik

A szorongásos-kognitív pánik kialakulása

Kiváltó ingerek

A testi tünetek

A pánik, mint fóbia

A kognitív sémák és a katasztrofizálás

Az automatikus gondolatokról

8. A kognitív teória gyengéi

Hiperventillációs szindróma és kognitív teória

Szívészlelés

9. A pánik összevont evolúciós elmélete

V. A pánik gyógyszeres kezelése

Egy kis esti mese

A biológiai pszichiátria, mint alkalmazott gyógyszertan

A puding felfedezése

A puding próbája

A puding elmélete

Hatásosság és hatékonyság

A pánik gyógyszeres kezelésének vizsgálata

Gyógyszerválasz-különbségek a pánik alcsoportjaiban

A nyugtatók és a pánik

A hit erősebb a tényeknél

A vizsgálat sikeres, a beteg állapota viszont rosszabb, mint volt

Pánik és antidepresszánsok

Pánik és szerotonin: csak „vájtszeműeknek” ajánlott!

És mit mondanak a kutatási eredmények?

A pánik gyógyszerezése

Zárógondolatok

VI. A pánik pszichoterápiás kezelése

A betegségről

A boldogság, mint pszichiátriai betegség

A pszichiátriai betegségfogalom

A gordiuszi csomó átvágása

Az önmagát átalakító agy

Hogy tanult meg Don Pedro járni?

A pszichoterápia és az agy

Depresszió és fóbia: minden csak tanulás?

A placebohatásról

Pánik és agyműködés

A modern terápiák egy-két elvéről

Az itt és most elve

A konkrétság elve

A problémák keletkezése

Én-állapotok

Paradoxonok

Kontroll

Expozíció és kioltás

A kioltásról bővebben

Az expozíciós terápia

Ingerelárasztásos terápia

Szisztematikus deszenzitizálás

A relaxációról

Fóbiakezelés egy ülésben?

Mindenki lélegzik, csak nem mindenki jól

A kognitív terápiákról

A hibás automatikus gondolatok beazonosítása

Racionális-emocionális viselkedésterápia

Katasztrofizálás

Muszájosítás, kellezés

Bagatellizálás

Reális alternatíva

A tíz leggyakoribb gomb, amit nyomogatnak rajtunk

Hogyan ismerjük fel irracionális hiedelmeinket, és miként szabaduljunk meg tőlük?

Agyi átkapcsolás

A sportról, kicsit másként

Változtassuk meg az agyunk működését!

A kognitív-viselkedésterápiák hatékonyságáról

VII. Miként küzdjünk meg önerőből a pánikkal és az agorafóbiával?

Először is: mi pánik és mi nem az?

Ismeretlen eredetű környezeti intolerancia vagy többszörös kémiai érzékenység

Szívtünetek

Mitrális proplapszus

Lyme-betegség

Halántéklebeny-epilepszia

Neurológiai problémák

Egyéb problémák

A diagnózisokat hagyjuk meg a pszichiátereknek

Milyen pánikban szenvedünk?

Mit tegyünk akut pánikroham esetén?

Ne küzdjünk a pánik ellen!

Nézzünk szembe a tünetekkel, ne meneküljünk

Inkább csak lebegjünk a pánik hullámán

Hagyjuk, hogy elmúljon

Váljunk saját testünk tudósává!

Kezdjünk el pániknaplót vezetni

A pánik véd a szívhalállal szemben?

A szorongásroham nem okoz infarktust

Kezdjünk el sportolni!

Tanuljuk meg a helyes légzést

Tanuljunk meg relaxálni

Hogyan védekezzünk a menstruációs feszültségekkel szemben?

Kezdjük meg önexpozíciós terápiánkat

A testi tünetek

A valós helyzetek

Az éjszakai pánikról

A spontán pánikról

VIII. Búcsúszó

Hivatkozott irodalom fejezetenként

Felhasznált irodalom

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Heydings Coomon Iocns – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Newsreader – SIL Open Font License