Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hedwig Courths-Mahler

ILONKA,
HOLNAP ESKÜSZÜNK!

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-184-8 EPUB
ISBN 978-963-559-185-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1935 körül

a borító az 1920-as évekből származó reklámplakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Domán Károly építész már nem számított az arany ifjúság közé. Nemcsak azért, mert már harminckettedik évet töltötte be, hanem mert szellemileg nagyon is meglett, komoly férfi volt.

Domán mint szegényemberek gyermeke küzdötte fel magát. Az élet sokszor kikezdte, beleharapott, de ő mindannyiszor kiheverte a sebeket, sőt még meg is erősödött utánuk és megtanult védekezni. Így lett komoly, megfontolt emberré s mint építész elég jó nevet vívott ki magának. Harminckétéves korában már Budapest egyik legnagyobb építkezési vállalatának volt a teljhatalmú vezetője.

Dománnak másnapra, június nyolcadikára volt kitűzve az esküvője. Csendben, szinte titkolózva készült erre az ünnepségre. Azok közé az emberek közé tartozott, akik a rájuk nézve nagy eseményeket nem szórják prédául az ismerősöknek, de lelkükben hordozzák az örömöt s minthogy tudják, hogy senki sem érezhet teljesen velük együtt, magukba zárják. És Domán Károly szerelemből akart házasodni, ő volt az, aki siettette a házasságot. A leány látása hullámokat dagasztott belsejében, a mátkaság röpke csókjai jelentéktelenre zsugorodtak a benne égő tűz mellett.

Ilonka huszonegyéves volt. Szép volt s ahogy a tízhónapos ismeretség napjai szaporodtak, Domán szemében a szépsége is növekedett. Kívánatos, karcsú alakja volt a lánynak. A sötét pillákkal ívelt szemekből örök életvidámság szikrázott. Fényesek, tiszták voltak a szürke szemek. A szőke haj, mely aranykoronaként borult homlokára, kígyózó fürtökkel, Hullámosan körülburkolta fehér nyaka: és a keskeny vállakat verdeste.

Domán órákig el tudott ülni a lány mellett. Nézte a hosszúkás s mégis szabályos arcot, simogatta a puha hajfürtöket, csókolta a kezét s beszélt neki a jövőről, a kettőjük életéről.

Szerelem szárnyán repültek az órák. Az együttlét sohasem elég hosszú, a távollét mindig végtelennek tetsző. És ez az utolsó nap talán hosszabb az elrepült nyolc hónapnál, mely ott kezdődött, mikor Szikszayék teájánál megismerkedtek.

Neményi András, Ilonka apja, nyugalmazott államtitkár volt. A méltóságos úr már átlépte az öregség kezdetének a határvonalát. Abban a korban volt, mikor az ember szeretné visszafogni az idő kantárszárát és örül a szeme előtt kisarjadó, egymás felé hajló életerőknek, mely hosszú láncokba kapcsolja az ősök és unokák életét. A méltóságos úr, dacára hatvan évének, kedélyes öregember volt. Ilona leányát a bálványozásig szerette s ámbár Dománnal szemben eleinte valami féltékenységfélét érzett, később, minthogy leánya vonzódott hozzá, ő is szeretetébe fogadta az építészt, És az öreg úr tudta, hogy nem pazarolja arra méltatlan emberre bizalmát és szeretetet. Dománnak nemcsak az szolgált előnyére, hogy esténként órák hosszat elsakkozott az unatkozó apával. Neményi András, aki korának egyik legtekintélyesebb büntetőjogásza volt, a törvénykönyv mellett az emberek megismerésére is sok időt fordított, érezte, hogy a keveset beszélő, összeszorítottságú fiatalember biztos jövőt fog ajándékozni leányának.

Ilonka anyja viszont természetben pontosan ellentéte volt férjenek. A csendesen járó, mindig higgadt férfival szemben az Ötvenegynéhány éves asszony a mozgékonyságot, a sok beszédű vidámságot elevenítette meg. Domán tudta, hogy jövendőbeli anyósa egészen férjhez menéséig egy vidéki színháznak volt a szubrett je.

Egyetlen dolog volt csak, ami Dománt néha megzavarta elmélyedt nyugalmában. Megesett, hogy vacsora közben, mikor az államtitkár felesége éppen valami érdekes eseményt adott elő, az apa arcán hirtelen valami felhő vonult keresztül. Ennek a hirtelen elborulásnak pedig azért volt jelentősége. mert az apáról pillanatok alatt átterjedt az anyára, sőt Ilonkára is, akivel ilyenkor néha megesett az is, hogy szája idegesen összerándult, mintha feltörő könnyeket akarna elnyomni ezzel a mozdulattal.

Domán eleinte rosszul érezte magát ilyen pillanatokban. Egyszer érdeklődött a hirtelen elhallgatás oka iránt. Minthogy kitérő választ kapott, feszélyezve érezte magát. Azt gondolta, ő maga forog a dolog középpontjában. Ilyenkor sietett elbúcsúzni, de másnap, vagy harmadnap megint visszavitte vágya. S minthogy hozzá azontúl is éppen olyan kedvesek voltak, megszokta ezeket a különös, hangulatból való kieséseket s igyekezett elsiklani mellette. Azért a belsejében mégis megmaradt az a homályos kérdőjel, ami olyankor szokott feltörni az emberekben, mikor érzi, hogy valami homályos, ismeretlen folyamat ismétlődik meg körülötte. De hiába akart válaszolni a kérdésre, nem tudott semmiféle megoldást találni. Az államtitkárok nem voltak gazdag emberek, de tisztességesen éltek a nyugdíjból. Ilonka egyetlen gyermek, szülei túlságosan is szeretik, tehát tőle sem indul- bar ki a dolog humán arra vonatkozólag is megnyugtatta a szülőket, hogy nem kér hozományt.

*

Délután négy órára járt az idő Kettesben ültek Ilonkával a szalonban, Domán odahajolt a leányhoz Először csak a kezét fogta meg, aztán húzta magához a fejét A száj valami tiltakozásfélét suttogott, de odahajolt a másikhoz, az erősebbhez Mikor a két száj összeért, a leány már éppen úgy csókolt, mint a férfi - percekig. De ekkor fellobbant a józanság, a meg nem törvényesített szerelem láthatatlan felügyelője.

- Károly! Karcsikám! Várjunk holnapig!

Ezek a szavak a férfi lüktető fejében is rendet teremtettek a vágyak között. Csak még egy utolsót. Hiszen, ha be is lép valaki, nem nagy baj. Mátkapár. Holnap esküsznek...

- Ma nem jövök vissza vacsorára - mondta a férfi búcsúzóul. - Túlságosan is boldog, ideges vagyok.

Ilonka nem erőlködött, ő maga is vágyott az egyedüllét után. A túl nagy boldogságot csak úgy lehet valamennyire levezetni, mint a fájdalmat: könnyekkel. A férfi még egyszer karjába kapta, de még az ajtóból is visszafordult. Szemei csillogtak, szinte kipattant belőlük az erő. A szerelem az ilyen férfiaknál erővé változik. Azt sugározták azok a fénylő golyók, amit a száj mondott:

- Ilonkám, holnap esküszünk!...

II.

Domán nem ment haza Ilonkától. Nem tudta rászánni magát, hogy négy fal közé zárkózzék a boldogságával. Nyári napsütésben úszott a város. A körút házai megvilágosodtak az alkonyati sárga fénytől. Langyos szellő szállt a Duna felől. Valamelyik ablakból szárnyára kapott egy zenefoszlányt. Odahajtotta egészen közel Domán szívéhez. Meleg volt a muzsika, mely valahonnan, idegen állványról szabadult el a rádiószekrényből. De hol volt most az idegenség! Minden emberarc boldogságot, életet tüzelt. Domán szerette volna valamennyit magához ölelni. Eggyé forradni az egész világgal, a mindenséggel. Még azok az elkínzott árnyak is kedvesek voltak, akik ennek a városnak a szegénységét kiáltozták az ég felé. Domán még sohasem nyitotta ki ennyire szívesen az erszényét.

Befordult a szigetre.

A fasorban mindenütt emberek: férfiak, asszonyok ültek a padokon. A víz lassan hömpölygött a partok mellett. Egy vontatógőzös kereke hullámokat lapátolt. Az emberarcok tele voltak a nyárral, örültek egymásnak. Dománnak be kellett mennie mélyen a sziget belsejébe, amíg egy üres padot talált. Nem akart soká a padon ülni. Azt gondolta: megvacsorázik a szálló éttermében, kicsit sétál, aztán mégis csak hazamegy. Másnap kipihenten akarta kezdeni a napot. De mikor leült, meglepték a gondolatok. Holnap ilyenkor már utazni fognak Velence felé...

Észre sem vette, hogy rászakadt az este. Órák repültek el s még ott ült egyhelyben, megfeledkezve minden másról, belemerülve a saját eleiébe.

Akkor valami különös, a szomszéd pádról áthallatszó suttogás figyelmessé tette.

Két férfi ült a padon. Az arcukat nem látta. Csupán körvonalaik feketéllettek az árnyékban.

- Mindjárt indulnunk kell!

- Még van egy negyedóránk, ráérünk!

- Pali elhozza mind a két masinát!

- Persze hogy elhozza. Muszáj neki. Miért ne hozná el?

- Te, nagyszerű lány az Aranyfej! Olyant én még nem láttam. Csak ne lenne annyira megveszekedett. A múltkor kaptam tőle egy hatalmas frászt. De még a Biczó Pali sem tudott nála elérni semmit.

- Biztosan van neki valakije.

- Nincs annak! Biczó pedig biztosan tudja. Mióta a sárga gróf nyaral, nincsen senkije.

- Mit bánom én! Hanem azt meg kell hagyni, kitűnő nő.

- Azért majd szemmel kell tartanod, mert...

- Biczó ugyan mindent elintézett... Mihelyt kidobtuk az autóból, odasompolyogsz a villához! Különben a kezedet sem kell megmozdítanod. Mindent a leány csinál.

Te Csuta, ideje lesz az indulásnak!

A kél férfi fölállt. Elmentek Domán padja előtt. Az egyik magasnövésű volt, a másik közepes. Domán utánuk nézett, aztán egyszerre csak felállt és követte őket.

Az építészt a füléhez jutott beszédfoszlányok nem hagyták nyugodni. Az utolsó szavaknál már biztosan tudta, hogy valami bűntényről van szó.

Valakit ki akarnak dobni az autóból - futott keresztül fején. Azonnal rendőrért akart sietni. Aztán eszébe jutott, hogy a két férfi szavai szerint biztosan többen lesznek. Megteszik akkor is. ha ezeket letartóztatják. Es különben is neki holnap esküvője lesz. A hatodik kerületi elöljáróságnál Jognak esküdni. Mi köze neki ehhez az egész butasághoz!

Hanem mikor a szomszédos pádról elindultak, mégsem tudott ülve maradni. Azt sem tudta biztosan, miért indult el a két férfi után. Csak a sziget kijáratánál öltött benne határozott alakot a gondolat. De még akkor is lázadozott magában. Minek keveredik ő ebbe a dologba! Mi köze Hozzá! Ilonkán kívül létezhetik valami az ő számára! ... De valakit ki akarnak dobni az autóból. Valami bankárt is emlegettek...

Elhatározta, hogy követni fogja őket a találkozóhelyre, aztán szólni fog az első rendőrnek.

A két férfi fölkapaszkodott a villamosra. Domán csak most látta az arcukat. Amint a lépcsőnél álltak arcukba verődött a kocsi sárga villanyfénye fiatal emberek voltak. Egyiknek az arca kissé durva a másikat tisztviselőnek tarthatták.

Domán fölugrott a pótkocsira és a peronról figyelte őket.

III.

A Berlini-térnél leszálltak. Domán követte őket.

A Váci út torkolatánál nagy tömeg várta az Újpest felé induló villamost. A két férfi keresztülfurakodott a tömegen, felkapaszkodtak a tolongó utasok előtt és eltűntek az első kocsi belsejében. Domán csak nehezen juthatott föl a pótkocsira s a peronról figyelte őket. A két férfi beszélgetett, az építész pedig azon gondolkozott, Vajon a betörők mielőtt munkára indulnak, nyugodtak tudnak-e maradni?

Bizonyára egészen közömbös dolgokról beszélgetnek - gondolta a két ismeretlenről - lóversenyről, kártyáról, vagy talán asszonyokról. Domán az elolvasott írásokból alkotott képet a betörőkről, akik közt, úgy gondolta, akadnak számító üzletemberek is, de legnagyobb részét éppen a hiányos erkölcsi érzék, a könnyelműség akadályozza meg. hogy Al Capone lehessen belőle. És ahhoz, hogy valaki Al Capone lehessen, túlságosan is számítónak kell lenni, ismerni kell a helyzetet, flegmatikusnak lenni és bátornak. Az építészt határozottan izgatta, hogy tanúja lehet egy betörésnek. Azt gondolta, utána fog menni a két alaknak, megfigyeli az alvilág életét, mert abba a tévedésbe esett, hogy Budapestnek is éppen olyan alvilága van, mint New Yorknak, vagy Csikágónak. És az az érzés, hogy ő fogja leleplezni ezt a bandát, ő fogja átadni a rendőrségnek, eléggé izgató volt, hogy előzze a szerelem okozta boldogság túlhajtott izgalmát.

A két gyanúsított leszállt a Hungária-útnál, Domán követte őket. Jó darabon gyalog mentek a külvárosi útvonal hepehupás kövezetén s végül befordultak egy félig beépített mellékutcába. Az utca eleién rozoga, egyemeletes házban állt a Szürke Medvéhez címzett vendéglő, ahova a két gyanútlanul, fesztelenül ballagó férfi belépett.

Domán megállt. Az utca keskeny volt és sötét. Egy emeletes, omladozó falu munkáskaszárnyák vonultak egymás mellett. A Váci útról behallatszott a villamos távoli csilingelése. Alig pár száz lépésnyire még mozgalmas volt a város élete. Itt már minden csendes volt. Csak elvétve koppant valami hazajáró lépte a hiányos kövezeten.

Tipikus angyalföldi kép. Csak éppen a rongyos ruhájú csavargók hiányoztak. Azok most ott sereglettek a Váci úton, a kivilágított mozi előtt. Rendőr nincs sehol. Kinek van kedve csendháborítást követni el a város eme kopott zugában? Rabolni meg éppen nem érdemes. Mit lehet innen elrabolni? Hárman alszanak egy ágyban. Akinek már nem jut hely, lefekszik a padlóra hintett szalmára. Még a hajléktalanok is elkerülik ezt a helyet. Elvonulnak a Városliget sűrű bokrai közé.

Domán érezte azt a nyomottságot, mellyel ez a sötét, csupán egyetlen lámpától megvilágított utca fekszik a kedélyre. A házak hosszúak, élettelenek, szinte összesűrűsödtek az éjszakával.

A Szürke Medvének három, utcára nyíló ablaka volt. Az üvegek porosak voltak. Bent az ivóban magányos villanylámpa, égett. Gyenge és kicsiny volt az égő. A meglehetősen nagy teremben szinte úgy hatott ez a világítás, mintha falusi petróleumlámpától eredne.

A négyszögletes helyiséget asztalok töltötték meg. Legnagyobb részük csupasz volt, helyenként már lekopott róluk a barna fényezés is. Néhány közülük piros térítővel volt letakarva.