Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

P.-S.-B. Gavault úrnak

ELSŐ RÉSZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

MÁSODIK RÉSZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

A szerző megjegyzése

JEGYZETEK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

PARASZTOK

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-023-4 EPUB
ISBN 978-963-678-024-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
(La Comédie Humaine, Études de Moeurs,
Scénes de la de campagne)
Les Paysans

első kiadás: 1855.
az elektronikus változat az 1959. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Georges Laugées (1853 – 1937) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

P.-S.-B. Gavault úrnak

J.-J. Rousseau ezt a mondatot írta az Új Héloise elé: Megfigyeltem korom erkölcseit és közzéteszem e leveleket. E nagy író példáját követve, én is elmondhatom: Tanulmányoztam, merre tart korom és közzéteszem e könyvet.

E tanulmánynak, mely mindaddig döbbenetesen igaz marad, amíg a társadalom emberbaráti elveket hirdet (a helyett, hogy az élet természetes járulékának tartaná azokat), célja: éles körvonalakkal megrajzolni azokat a jellegzetesen népies alakokat, akikről új tárgyak után kapkodó íróink megfeledkeztek.

Meg kell mutatni végre, milyen is valójában a paraszt, az a paraszt, akit a törvény keze nem ér utol soha s aki úgy kiforgatta a földtulajdon fogalmát a maga mivoltából, hogy az, ha akarom, van, ha akarom, nincs! Be fogom mutatni ezt a rágcsálót, ezt a fáradhatatlan vakondokot, ahogy bomlasztja, bontja, osztja a földet, egy hold földet száz darabra szedve szét s a kispolgárság - cinkosa és kizsákmányolója - még buzdítja rá!

Nyolc év során százszor hagytam abba ezt a könyvet s százszor vettem újra elő - legjelentékenyebb alkotásaim egyikének szánva azt. Barátaim - köztük ön is - megértették, hányszor meg kellett merészségemnek torpannia e többféleképpen rettenetes, véres és kegyetlen dráma tömérdek nehézsége, szövődménye, részlete előtt. Az okok között, amelyek befejezésére ma felbátorítanak, nem utolsó helyen szerepel óhajtásom, végére járni ennek a munkának, hogy forró, maradandó hálámat fejezze ki önfeláldozó barátságáért, mely boldogtalan napjaim vigasza volt.

BALZAC

ELSŐ RÉSZ

AKINEK FÖLDJE VAN,
ELLENSÉGE VAN

1.

A KASTÉLY

Náthán úrnak

Aigues, 1823. augusztus 6-án.

Kedves Náthán!

Ki bűbájos ötleteiddel oly kellemes álmokba ringatod publikumodat, engedd meg nekem, hogy valósággal szórakoztassalak, ítéld meg, hagy-e századunk az 1923-as esztendő Nathanjaira és Blondet-jeire oly álmot, mint amelyről beszámolok. Mérd le magad, mily messzire távolodtunk el a XVIII. századtól, melynek Florine-jai egy szép reggel arra ébredtek, hogy valaki olyan gyönyörű ajándékot íratott, rájuk, mint az aiguesi kastély!

Ha reggel, ágyban kapod kézhez levelemet, képzelj el Párizstól körülbelül ötven mérföldnyire, Burgundia határán, az országút szélén, két vörös téglából rakott kis pavilont, amelyeket zöldre mázolt kerítés egyesít és választ el… Itt szállt ki barátod a delizsánszból.

A két pavilon előtt csapzottan, bohókásan tüskés-bokros élősövény kígyózik. Itt-ott magányosan, hetykén egy-egy zsenge fa. Az árok szélén virágok áztatják az álmos, zöldesen poshadó vízben a gyökerüket. A sövény jobbról és balról erdőbe olvad. A rét, amelyet körülvesz, erdőirtás útján keletkezett alkalmasint.

A két poros, elhagyott pavilon mögött százados szilfák sora kezdődik. Ernyőként összeboruló koronáik fejedelmi bölcsőt alkotnak. A fűvel benőtt sétányon alig vehetők ki a kocsinyomok. A szilfák kora, a két keresztsétány szélessége, a két pavilon méltóságos külseje, az időtől megbámult kőpillérek: mindez arra mutat, hogy fejedelmi kastélyféleség közelében vagyunk.

De még mielőtt a kerítéshez értem, már megpillantottam egy magaslatról - melyet mi hiú franciák már hegynek nevezünk - s amely alatt Couches falu lapul - ott váltottunk utólszor lovat - a kitárulkozó aigues-i völgyet. Az út itt megfordul s egyenesen tart az alprefektúra székhelye, Ville-aux-Fayes felé, ahol Lupeaulx barátunk unokaöccse uralkodik. A látóhatár alján, széles dombon, mely alatt forrás csobog, roppant erdőségek fonják koszorúba a kies lapályt, melyet még távolabb a Morvannak nevezett svájci jellegű hegylánc keretez be. A sűrű erdők a Les Aigues-uradalom, Ronquerolles márki és Soulanges gróf tulajdona. Kastélyaik, parkjaik, a völgyben és a domboldalakon elszórt falvaik innen, erről az emelkedésről egyszerre valószerűvé teszik előttem az ifjabb Breughel fantasztikus tájképeit.

Ha az itt leírtak nem idézik vissza benned mindazokat a légvárakat, amelyeknek néha birtokosává álmodtad magad, nem érdemled meg e beszámolót, amelyet egy elképedt párizsi küld neked. Végre olyan tájban gyönyörködhettem, amelyben a művészet összeolvad a természettel, a nélkül, hogy egyik a másik hatását rontaná, amelyben a művészet természetnek, a természet művészetnek hat. Felfedeztem azt az oázist, amelyről regényolvasás közben annyiszor álmodoztam. Pazar, buja természet ez, kiugrásai összhangban állnak egymással és mégis nyersek és önkényesek, titokzatosak, nem mindennapiak. Lépj keresztül a sorompón és kövess.

Mikor szemügyre akartam venni a fasort, melyen csak napkeltekor és napnyugtakor hatol át a nap ferde sugaraival áttörve a lombok sűrűjét, a fordulónál egy emelkedés elzárta előlem a kilátást. A forduló után pagony állja el a széles fasor útját. Négyszögletű tisztást alkot, közepén kőobeliszk. Úgy áll ott, mint egy felkiáltójel. Az emlékoszlop talapzatát, mely szöges golyóban végződik (minő gondolat!), hol bíborszín, hol sárga virágok borítják el, az évszak szerint. Aigues kastélyát kétségkívül asszony építtette, vagy asszonynak építtették. Férfinak nincsenek ilyen kacér ötletei; az építész kétségtelenül kapott utasításokat.

A pagony után - mely egy előretolt őrszem benyomását tette rám - bűbájos ereszkedő következett. Mélyén patakocska csörgedezett; ezt mohos kőhíd ívelte át, melynek pilléreit rozsdazöldre zománcozta az idő. A fasor a víz folyása ellenében enyhén emelkedett felfelé. Most tűnt fel az első távoli kép: zsilipes malom, fákkal szegélyezett gát, kacsák, kiteregetett fehérnemű, nádfedelű viskó, hálók és halmedence, nem szólva a molnárlegényről, aki már szemügyre is vett. Bárhol vagy vidéken s bármennyire egyedül hiszed is magad, mindenütt szemmel tart valaki gyapjúsipkája alól. A földműves leteszi a kapát, a görnyedt- hátú szőlőműves felegyenesedik, a kecskéket, teheneket, birkákat legeltető leányzó felkapaszkodik a fűzfára, hogy szemügyre vegyen.

A fasor csakhamar akácsorba megy át s egy rácskapuhoz vezet, mely a korabeli kovácsművészetnek az írástanítók cikornyás vonásaira emlékeztető, légiesen finom hajlataival valósággal műremekszámba megy. A kaputól kétoldalt lándzsahegyekkel, fenyegető ékekkel teletűzdelt, tüskéktől meredő, széles víziárok terpeszkedik. A rácsos kapu mellett két oldalt egy-egy, a versailles-i palota portásfülkéire emlékeztető, hatalmas vázákkal díszített pavilon áll. Arabeszkjeik aranyozása megpirult, színüket felette a rozsda, de a nagy Dauphin ízlésére valló főkapu szépségének, amellyel csakugyan ő ajándékozta meg Les Aigues-et - még ez sem árt. Az árkok fallal folytatódnak. Vöröses habarccsal összeillesztett vakolatlan kövei tarkaszínűek és szeszélyes formájúak. A mészkő sárgán izzik, a krétás kőzet fehéren csillog, a terméskő vörösesbarnán borong. A park első pillantásra komor benyomást tesz, mert kőfalait benőtték a kúszónövények és fái félszázad óta nem láttak fejszét. Mintha visszanyerte volna szűzi érintetlenségét, ami csak erdőkkel történhetik. A repkény egyik fáról a másikra tekeredik. Az ágak elágazódását, ahol a nedvesség összegyűl, csillogó zöld fagyöngy lepte be. A gigászi kúszónövények ily vadon burjánzó arabeszkjeit csak Párizstól ötven mérföldnyire észlelhetjük, ahol a föld nem oly drága, hogy kímélni kellene. Ily kedvtelés sok földet megemészt. A park ápolatlan, gereblyézetlen, keréknyomaiban víz szuttyog - oda rakják le a békák a petéiket - ritka erdei virágok teremnek meg benne -, itt láttam viszont azt az avarfüvet is, amelyet januárban láttam kandallódon, abban a szép vázában, amelyet Florine-tól kaptál. A park részegítő, homályos vágyakat sugall. Költészetre hajlamos lelkek, kik gyönyörűségüket lelik erdei illatokban, mohákban, mérgesgombákban, a nedves föld szagában, füvekben és balzsamokban, akik kedvelik a kakukkfű orrcsiklandó szagát, a pocsolya zöld tükrét és a kerek-kelyhű sárga vízirózsákat, teletüdővel szívják be a termékenyülés erőteljes illatát, mintegy a természet lelkét, gondolatát. S eszembe villant egy rózsaszínű szoknya, mely e kanyargó sétányon libben tova.

Ám a fasor hirtelen véget ér. A nyírek és nyárfák, az ingó gallyú, karcsú cserjék egy utolsó csoportja kaput nyit, amelyből vízirózsákkal borított tóra esett a tekintetem. A tó felszínén részben parányi kelyhű virágok úszkáltak s köztük egy fehérre és feketére festett, dióhéjnyi vékonyságú ladik korhadozott, mint egy szajnai csónakos bárkája. A tó mögött felmerült a vörös téglából épült kastély az 1560-as évszámmal homlokzatán. Kőpillérek tartják a falak kiszögelléseit, régi kőberakás szegélyezi ablakait, (ó, Versailles!) a kőkockák, mint a Doge-palotának a Sóhajok Hídjára tekintő homlokzatán, apró mezőnyökre tagolódnak. A kastélynak csupán a középszárnya szabályos. Pompás terraszáról kettős lépcső kanyarodik lefelé. Balusztrádját felül karcsú, lefelé egyre szélesedő oszlopocskák alkotják. A központi szárnyat csúcsos tornyocskák ékesítik, virágba szökkenő ólomzattal, modern, tornácos galériákkal s többé-kevésbé görögstílű vázákkal. Szimmetriának nyoma sincs. A véletlen alkotta zugokat néhány fa veszi védőén körül. Lombjuk ezer barna dárdát zizegtet a tetők fölött, védelmük alatt moha nő, vidáman elterpeszkedve a falak mulatságos repedezéseiben. Büszkeernyős, vöröskérgű olasz pineát, kétszázesztendős cédrusokat, szomorúfüzeket, erdei fenyőt s egy föléjük emelkedő bükkfát is látni ott. Valamivel a főtornyocska előtt ritkább növények pompáznak, rokokó parkok díszeire emlékeztető kecsesre nyírt tujabokrok, magnóliák és hortenziák, a kertművészet hősi rokkantjai, amelyekről időnként megemlékeznek és újból elfelejtik őket, mint a hősöket általában.

Egy érdekesen faragott kémény, mely az épület sarkában pöfékelt, meggyőzött a felől, hogy a látvány nem operai díszlet. A füst arra engedett következtetni, hogy a kastélyban laknak. El tudod-e képzelni Blondet-t, aki sarkvidéken érzem magam, ha Saint Cloud-ban járok, ez izzó, burgundi környezetben? A nap forrón tüzel, fecske cikázik a tó felett, tücskök cirpelnek, szöcskék zizegnek, magvak hüvelye pattog, a mák ragadós könnyekben csorgatja mákonyát, s minden éles körvonalakban rajzolódik ki a felhőtlen, azúrkék ég alatt. A virágágyak vörhenyes földje fölött vidáman gőzölög a természet párája, melynek részegítően forró illata elkábítja a rovarokat és virágokat, csípi szemünket, barnítja arcunkat. A szőlőtőn gömbölyödnek a szemek és a kacsok oly finom szövevényt alkotnak, hogy szégyenben marasztják a csipkeverőket. A ház mentén kék szarkaláb, hajnalszínű sarkantyúk és nehézillatú szagosbükköny, távolabb tubarózsák és narancsfák illatoznak. A pagony költői párái után itt a növényi szeráj izgató labdacsai ingerelték érzékeimet. S most képzelj a teraszra egy fehérbe öltözött hölgyet, a virágok királynőjét, hajadonfőtt, fehér selyemnapernyő alatt, aki fehérebb, mint a selyem, fehérebb, mint a lábai alatt illatozó liliomok, fehérebb, mint a balusztrádon átfurakodó kotnyeles jázminok fehér csillagai - egy francia dámát, aki Oroszországban született, s aki így fogad: «Már lemondtam önről!» Már az út kanyarodásánál észrevett. Ó, mennyire értik még a legnaivabb asszonyok is a dolgok megrendezését! Bent már csörömpölt a személyzet az evőeszközökkel s ebből megértettem, hogy az ebéd idejét kitolták a delizsánsz érkeztéig. Elébem jönni nem mert.

Nem ilyen helyzetről mereng-e mindenki, aki a szép minden formájáért rajong, legyen az oly angyali hangulatú, mint Luini A szűz jegyváltása saronói freskóján, vagy a szépnek ama felfogása, amelyre Rubens talált rá a Thermodoni ütközetet ábrázoló képén, vagy az a szép, amelyet öt évszázad igyekezett megvalósítani a sevillai és milánói székesegyházakkal, az a szép, amit a szaracénok teremtettek Granadában, XIV. Lajos Versailles-ban, az Alpesek, vagy Limagne szépsége?

A birtokhoz, mely sem túl főúri, sem túl parvenü jellegű, noha egyik tulajdonosa főúr volt, a másik adóbérlő, (ami sok mindent megmagyaráz), kétezer hektár erdő és hétszáz hold park tartozik, a malom, három majorság, egy nagy tanya Couches-ban s a szőlődombok. Mindez összevéve hetvenkétezer frankot jövedelmez. Ez a les aigues-i uradalom, barátom, ahová két esztendő óta invitálnak, s ahol a ház legszívesebben látott vendégei számára fenntartott lila szobába szállásoltak el.

A park felett, Couches irányában, számos kristálytiszta vizű patak fakad a morvani hegyekben, amelyek mind a tóba ömlenek, hanem előbb csillogó sodrukkal felvidítják a park völgyét és pompázó kertjeit. A birtokot e patakok miatt nevezik Aigues-nek. A vives jelző ma már nem használatos, de a régi okmányokon még Aigues-Mortes-nak megfelelően, Aigues-Vives néven szerepel az uradalom. A tó fölös vizét széles csatorna vezeti 1c a fasor mentén, amelyet végig szomorúfűzek szegélyeznek. Az árnyas csatorna bűbájosán szép. Ha az ember csónakba ülve leevez rajta, hatalmas székesegyház főhajójába képzeli magát, amelynek szentélyét a csatorna végén felmerülő épület alkotja, s ha a kastély az alkony már árnyékoktól tompított narancsszínű fényében ég s az ablaküvegek kigyúlnak, gótikus templomablakokat vél látni. A csatorna végén megpillantjuk Blangy községet, mintegy hatvan házával és igénytelen templomával, amely fatornyos, törött cserepekkel borított, elhanyagolt, mint a legtöbb templom Franciaországban. Egy jobb polgári házat is kivehetünk a plébánia közelében. A határ eléggé kiterjedt. Még körülbelül kétszáz szerteszórt tűzhelyből áll, s ez a kis falu a központja. A falut apró kertecskék tarkítják. Az utakat mindenütt gyümölcsfák szegélyezik.

A kertekben, mint a parasztkertekben általában, minden megterem: virág, hagyma, káposzta, szőlő, ribizke. Sok a trágyadomb. A falu egyszerű, kedves, az a keresett egyszerűség jellemzi, amelyért a festők úgy rajonganak. Végül a távolban feltűnik Soulanges városa. Tó mellett fekszik; úgy hat a távolból, mint egy gyár a thouni tó partján.

Ha sétára indulsz a parkban, amelynek négy, külön-külön fenséges mívű kapuja van, laposnak fogod találni a mitológia Árkádiáját, akár a Beauce-t. Árkádia Burgundiában van és nem Görögországban; Árkádia Aigues-ben van, nem másutt. A park alsó részében csermelyektől táplált patak kígyózik hűsen, nyugalmasan, a magány mélyén, mely annál is inkább a karthauziak környezetét juttatja az ember eszébe, mivel egy mesterségesen alkotott szigetecskén mélabúsan omlatag remetelakot pillantunk meg, amelynek elegáns belseje méltó ahhoz a kéjenc bankárhoz, aki építtette. Tudd meg, hogy Aigues Bouret-nek a tulajdona volt, aki kétmilliót költött arra, hogy méltóan fogadja XV. Lajost. Milyen izzó, milyen kiváló telkeknek, milyen kedvező körülményeknek köszönheti ez a szép hely a létrejöttét! IV. Henrik egyik kedvese számára építtette fel újból a kastélyt jelenlegi helyén s az erdőt hozzácsatolta. Choin kisasszony, a nagy Dauphin kedvese, aki ajándékul kapta Aigues-t, néhány tanyát szerzett hozzá. Bouret a párizsi kéjlakok minden csínjával feldíszítette a kastélyt az Opera egyik hírességének. Bouret az aiguesi kastély magasföldszintjét XV. Lajos-stílusában restauráltatta.

Elképedve csudáltam meg az ebédlőt. A pillantást elsősorban az olasz ízlésű, freskókkal díszített mennyezet vonja magára fantasztikus arabeszkjeivel. Lombok közé vesző stukkónimfák sorakoznak a fal mentén, akik a mennyezetet díszítő lombfüzéreket támasztják alá gyümölcskosaraikkal. A nimfákat elválasztó fatáblákat ismeretlen művész remek festményei díszítik, amelyek az asztal gyönyöreit ábrázolják: lazacokat, vaddisznótokét, kagylókat, csupa étvágygerjesztő holmit, a legbizarrabb kínai művészettel vetekedő fantáziával, - véleményem szerint legjobban ők értenek a dekoratív művészetekhez - férfi, asszonyi és gyermeki alakzatokat idézve fel. A háziasszony csengőt fedez fel lába alatt, amellyel beszólíthatja a személyzetet. Így csak kívánatra jelentkeznek s nem zavarják a meghitt társalgást, a bizalmas együtt- létet. A párkányzat az ajtó felett buja jeleneteket ábrázol. Az ablakmélyedéseket márvány mozaikok borítják. A termet alulról fűtik. Minden ablakból gyönyörű a kilátás.

E terem egyfelől a fürdőszobával, másfelől a szalonba nyíló budoárral szomszédos. A fürdőszoba falait sevres-i porceláncsempék borítják, földjét mozaik, a kád márványból van. Az alkóvot s a legpompadouribb ízlésű, aranyozott fából készült nyugvóágyat rézlapra festett kép takarja el a szem elől; a kép, ha megrántod a zsinórt, mely a ráakasztott súllyal fenntartja, elmozdul a helyéről. Az alkóv mennyezete aranyozott lazúrkővel van kirakva. A fürdőszoba kámeákra emlékeztető falcsempéi Boucher rajzai után készültek. Fürdő, asztal és szerelmi gyönyörűség együttese ez.

A szalon után, mely XIV. Lajos stílusának minden pompáját egyesíti, remek billiárdterem következik, melynek Párizsban sem találod párját. A magas földszintnek' félköralakú előcsarnoka van. Mélyéből felülről megvilágított, kacéran kanyargó lépcső vezet a különböző korokban épült lakosztályokhoz. És 1793-ban, barátom, lenyakazták az adóbérlőket! Hát sosem értik meg az emberek, hogy a művészet remekei elképzelhetetlenek ott, ahol nincsenek vagyonok, nincsenek gondtalan, nagystílű életformák! Ha a baloldaliak mindenáron le akarják mészárolni a királyokat, ám tegyék, de hagyjanak meg legalább néhány kis herceget, akkorákat, mint a hüvelykujjam!

A felhalmozott értékek jelenleg egy művészi érzékű asszonyka birtokában vannak, aki költséget nem kímélve, restauráltatta a kastélyt s szeretettel ápolja kincseit. Vannak úgynevezett filozófusok, akik úgy tesznek, mintha az emberiséget szolgálnák, pedig csak a saját érdeküket tartják szem előtt s akik bolondságoknak nevezik e szép holmikat s közben ájuldoznak a gyönyörűségtől a textilgyárakban előállított «modern» laposságok előtt, mintha többek és boldogabbak volnánk, mint IV. Henrik, XIV. Lajos és XV. Lajos alatt, akik uralmuk bélyegét rányomták az aiguesi kastélyra. Miféle palotát, miféle királyi kastélyt, miféle lakásokat, miféle műremekeket, miféle arany szőtteseket hagyunk mi magunk után? Nagyanyáink szoknyáit drága pénzen vásárolják össze karosszékhuzatoknak. Önző, kapzsi haszonélvezők vagyunk, akik csak rombolni tudunk s káposztával ültetjük be a földet, ahol remek épületek álltak. Csak tegnap parcellázták fel a persani birtokot, mely Maupeou kancellárt anyagi romlásba döntötte. Lerombolták Montmorencyt, amely a Napóleon körül szorgoskodó olaszok egyikének őrült pénzébe került, a Val-t, Regnault-de-Saint-Jean D’Angély alkotását, Cassant-t, melyet Conti herceg egyik kedvesének építtetett - csak az Oise völgyében négy fejedelmi kastély pusztult el a közelmúltban! Római Campagnává változtatjuk Párizs környékét még a pusztulás előtt, amely észak felől süvölt le majd gipszkastélyainkra és papírmasé díszítményeikre...

No, most láthatod öregem, hova jut az ember, ha megszokta, hogy újságokba firkáljon. Lám, cikket írok. Hát a szellem is a saját keréknyomait követi? Abbahagyom, mert meglopom a kormányt, meglopom magamat s te mindjárt ásítasz. Majd holnap folytatom.

Másodszor szól a csengő s ama pompás lakomák egyikére szólít, amelyek, mint mindennapi étkezések, teljesen kivesztek a párizsi ebédlőkből.

Ismerd meg Árkádiám történetét. 1815-ben Aigues-ben hunyt el a múlt század egyik leghírhedtebb démona, egy énekesnő, akiről a guillotine és az arisztokrácia, az irodalom és a pénzvilág egyaránt megfeledkezett, noha sok köze volt a pénzvilághoz, irodalomhoz és arisztokráciához s a guillotine szelét is érezte. De hát elfeledték s mint sok bájos öregasszony, vidékre vonult levezekelni körülrajongott ifjúságát s cserébe az elmúlt szerelmekért, a természettel pótolta a férfiakat. Ezek a nők a virágoknak, az erdők illatának, az égnek, a napsugarak játékának élnek, együtt éreznek azzal, ami csattog, dalol, csillog és burjánzik, a madarakkal, gyíkokkal, virágokkal és füvekkel. Nem értik ők a természetet, nem is akarják érteni, csak rajonganak, hogy elfelejtsék a hercegeket, tábornokokat, vetélkedéseket, az adóbérlőket, balgaságaikat, hajdani eszeveszett fényűzésüket, valódi és hamis gyémántjaikat, magassarkú cipellőiket és arcpirosítójukat s csak a természet kellemének élnek.

Laguerre kisasszony öreg napjairól igen értékes adatokat szedtem össze, barátom, mert a Florine-nal, Mariettával, a Susanne du Val Nohie-lal és Tulliával rokon széplányokra várakozó öregség időnként gondolkodóba ejt, körülbelül olyanformán, mint a gyermeket, aki a felett nyugtalankodott, hogy mivé lesz a hold, mikor elfogy.

Laguerre kisasszony 1790-ben a közállapotoktól nyugtalanítva Aigues-be költözködött, amelyet Bouret vásárolt neki, aki több nyarat töltött ott el vele. Dubarry asszony sorsa oly rémületbe ejtette e hölgyet, hogy elásta gyémántjait. Még csak ötvenhárom esztendős volt s komornája szerint - aki egy csendőrhöz ment feleségül, hogy Soudryné legyen s hogy teleszájjal bíróné asszonyságnak nevezzék - szebb volt, mint valaha. A természetnek bizonyára meg van az oka rá, miért kényezteti ezeket a teremtéseket. A kicsapongásoktól korántsem mennek tönkre, sőt kigömbölyödnek, konzerválódnak, megfiatalodnak. Vértelen külsejük ellenére remek idegzetük van és erőteljes testalkatúak; ugyanazok a körülmények, amelyek egy erényes Vérmérsékletű asszonyság szépségét lerombolnák, az övékét épségben tartják. A véletlen határozottan erkölcstelen.

Laguerre kisasszony kifogástalan életet folytatott a birtokon, sőt hírhedt kalandja óta azt is lehetne mondani, valósággal szent életet. Egy este ugyanis szerelmi bánatában színpadi ruhában kiszaladt az Operából a mezőre s egész éjszaka sírdogált a szabadban. (Hogy megrágalmazták XV. Lajos korának szerelmeit!) Oly szokatlan volt neki a hajnal, hogy a napfelkeltét legszebb áriáinak egyikével üdvözölte. Cifra ruházata és színpadias viselkedése magára vonta a parasztok figyelmét, akik elképedve mozdulatain, hangján és szépségén, angyalnak nézték s térdre estek előtte. Ha nincs Voltaire, Bagnolet környékén eggyel több csoda történik. Nem tudom, vajon a Jóisten javára írja-e szegény teremtésnek kései erényét? A szerelem nagyon is csömörletes az olyan szerelemtől agyongyötört nőnek, milyen a régi Opera néhai széplánya lehetett. Laguerre kisasszony 1740-ben született s 1760-ban volt a fénykora, amikor... urat (elfelejtettem a nevét) a hölggyel folytatott viszonyára való célzással, a háború első komisszáriusának nevezték (Le premier commis de la guerre!) Laguerre kisasszony később letette nevét, (amelyet a vidéken nem is ismertek) s a Mme des Aigues nevet vette fel, hogy még jobban összeolvadjon birtokával, amelyet művészi hozzáértéssel gondozott. Mikor Bonaparte első konzul lett, gyémántjainak árából egyházi földeket vásárolt, hogy kikerekítse birtokát. Mivel egy operai csillag nem ért a gazdálkodáshoz, a kisasszony intéző gondjaira bízta javainak kezelését s maga csupán a parkkal, virágaival és gyümölcsösével törődött.

Mikor a kisasszony meghalt és Blangy-ban eltemették, a Ville-aux-Fayes és Blangy között fekvő kis Soulanges városkának, a megyeszékhelynek közjegyzője terjedelmes leltárt vett fel és hosszas nyomozás után megállapította, kiket illet az énekesnő öröksége. Az elhunyt ugyanis nem tudott örökösökről. Tizenegy, rongyokban fetrengő, Amiens-környékbeli szegény földművescsalád egy szép reggel aranyszőttes paplan alatt ébredt. Árverésre került a sor. A les-aigues-i birtokot Montcornet vásárolta meg, akinek, mint hadtestparancsnoknak Spanyolországban és Pomerániában sikerült összekuporgatnia a birtokvásárláshoz szükséges összeget. Az a belső berendezéssel együtt körülbelül egymillió százezer frankot tett ki. E szép birtoknak nyilván mindig a hadügyminisztérium hatáskörébe kellett tartoznia. A tábornokra bizonyára benyomást tett a kéjpalota; én tegnap határozottan azt állítottam a grófnőnek, hogy házasságát Les-Aigues-nek köszönheti.

Hogy a grófnőt méltányold, tudnod kell, hogy a tábornok öt láb kilenc hüvelyk magas, szederjesképű, indulatos természetű, vastagnyakú ember. Kerek, mint a torony s hatalmas vállai egyenesen arra valók, hogy vértet öltsön magára. Montcornet vezényelte a vérteseket az esslingeni ütközetben, amelynek helyét az osztrákok Gross-Aspernnek nevezik s nem veszett oda, mikor az ellenség a Dunába szorította lovasságát. Egy roppant fatömbön, lóháton úsztatott át a folyón. Mikor a vértesek látták, hogy az ellenség tönkretette a hidat, követték Montcornet szavát s elszántan visszafordultak, hogy harcba szálljanak az egyesült osztrák haderővel. Másnap az osztrákok harmincegynéhány szekeret raktak meg vértekkel. Ezeknek a vérteseknek az emlékét az osztrákok egyetlen szóval tisztelik. Jelentése: vasférfiak.[1]

Montcornet külseje ókori hősre emlékeztet. Vastag, izmos karjai vannak, mellkasa széles és domború, feje olyan, mint az oroszláné, hangján érzik, hogy csapatokat vezényelt rohamra, hanem a vérmes ember elszántságán kívül egyebe sincs, mert teljesen szellemtelen, jelentéktelen. Mint nem egy tábornok, akinek a józan katonai szakértelem, a sok veszélyt látott ember természetszerű bizalmatlansága és a parancsokat osztogatás szokása látszólagos fölényt biztosít, Montcornet is jelentékenynek látszik első pillantásra. Titánnak véled, de törpét rejteget, mint a papírmasé-óriás, aki a kenilworthi kastély kapujában Erzsébetet üdvözli. Indulatos és jószívű, telve a császárság gőgjével, csavaros hadfi-észjárással; nem késik a válasszal, még kevésbé az ütleggel. Ha fenséges volt a csatamezőn, annál tűrhetetlenebb otthonában. Csak kaszárnya-szerelmeket, katonakalandokat ismer, amelynek védőszentjévé Mars és Venus fiát, Erőst tették meg a régiek, e leleményes mítoszgyártók. A vallások ez elbűvölő krónikásai egy tucat különböző Ámorról tudnak. Ha már most ezen Ámorok családfáját és jellegét tanulmányozzuk, visszatükrözve látjuk a társadalom egész szerkezetét. S még azzal kérkedünk, hogy találtunk fel valami újat! Ha majd a földgolyó megfordul, mint a beteg álmában s a tengerek szárazfölddé lesznek, az akkori franciák az egykori tengerfenéken, a tengeri növények hínárjában egy gőzgépet, egy ágyút, egy napilapot és egy alkotmányt találnak.

Montcornet grófnő ezzel szemben törékeny, finom idegzetű, tartózkodó asszonyka. Mit szólsz ehhez a házassághoz? Igaz ugyan, hogy aki ismeri az életet, az oly gyakran lát hasonló eseteket, hogy az összeillő házasfeleket tartja kivételnek. Egyenesen azért mentem le hozzájuk, hogy lássam, mint csavarja az ujja köré ez az icipici asszonyka a köpcös, megtermett, tagbaszakadt tábornokot, körülbelül olyanformán, ahogyan az a vérteseit kommandírozta.

Ha Montcornet Virginiája jelenlétében kiabál, a hölgy ajkára teszi az ujját, mire a férfi elhallgat. A tábornok a kerti pavilonban dohányzik, ötven lépésnyire a kastélytól s mielőtt visszamegy feleségéhez, illatosítja magát. Büszkén veti alá magát s úgy táncolja körül, mint a szőlőlétől mámoros medve és sosem mulasztaná el megjegyezni, ha valamiről szó van: Ha a feleségemnek nincs ellene kifogása. Ha felesége szobája felé tart nehéz lépteivel, melyek alatt recseg a padló, sőt a téglakövezet is, s ha felesége ijedten kikiált: Nem lehet! - katonásan jobbra-átba vágja magát s alázatosan azt kiáltja vissza: Lesz szíves értesíteni, ha fogadhat... Ugyanazon a hangon, amellyel a Duna mentén rivallt vérteseire: Nézzünk a halál szeme közé, fiaim, nincs más választásunk. Előre! - magam hallottam tőle feleségével kapcsolatosan ezt a megható vallomást: Nemcsak hogy szeretem, de hódolattal vagyok iránta. Ha néha elfogja a mértéktelen indulat, mely nem ismer határt és tör-zúz mindent, ami útjába kerül, felesége szépen visszavonul s hagyja, hogy kitombolja magát. De négy-öt nap múlva félreszólítja s így szól hozzá: Ne izgassa magát fel annyira, megpattanhat egy ér a mellében. Arról nem is szólva, hogy nekem ez nagyon rosszul esik. És az esslingeni oroszlán félrevonul s titokban könnyezik. Ha olyankor állít be a szalonba, amikor csevegünk, felesége rászól: Hagyjon most bennünket kérem; olvasunk valamit - mire visszavonul.

Csak a nagyon erős, nagyon megtermett, nagyon indulatos emberekben, a nagy hadvezérekben, az olimposzi nyugalmú diplomatákban, a lángelmékben van meg ez az eltökélt bizalom, ez a megbocsátó gyengédség, ez az állandó atyáskodás, ez a szerelem, mely nem ismeri a féltékenységet, ez a kedélyes közvetlenség feleségükkel szemben! Én a grófné tudományát annyira fölébe helyezem a száraz és zsémbes erénynek, mint kispamlaga selymét az utrechti bársonnyal bevont piszkos polgári díványnak.

Egy hete vagyok ez elragadó vidéken s fáradhatatlanul gyönyörködöm a park csodáiban, a sötét erdőkben, amelyek körülszegik, a csermelymenti csinos ösvényekben. A Természet csendje, a nyugodt gyönyörűségek, a gondtalan, sima élet megnyugtat és magával ragad. Ez az igazi irodalom. A mező sohasem stílustalan. Mily jó volna mindenről, még a Débats-ról is megfeledkezni. Sejted különben, hogy két délelőtt zuhogott az eső. A grófnő aludt, Montcornet a földeket járta és én kénytelen voltam eleget tenni könnyelmű ígéretemnek, hogy írni fogok neked.

Jóllehet Alençonban születtem, (mint pletykálják, egy öreg bíró, meg egy préfet volt az apám) jóllehet értek a botanikához is, mindeddig mesének tartottam az olyan uradalmat, amely négy-ötezer frankot jövedelmez havonta. A pénz fogalmát nekem négy szörnyű szó jelenti: munka és kiadó, újság és politika... Mikor lesz nekünk is gyönyörű tájék közepette birtokunk, melyből kihajt a pénz? Ezt kívánom neked is a Sajtó, a Színház és a Könyvkiadók nevében. Úgy legyen.

Florine alighanem irigykedni fog a megboldogult Laguerre kisasszonyra. A mai Bouret-ből hiányzik a hajdani francia urak élni tudása; ma hárman állnak össze egy operai páholyhoz, összeadják a mulatás költségeit, nem vágják fel in quarto-ikat, amelyeket gyönyörűen beköttetnek, hogy ne üssenek el könyvtáruk pazar in octavo-itól; még fűzött könyveket is alig-alig vesznek. Mire jutottunk? Isten veletek, gyerekek, szeressétek továbbra is kedves Blondet-okat.

Ha e levél, amelyet korunk leglustább írója vetett papírra, valamely csodálatos véletlen folytán elkallódik, lehetetlen volna lefesteni Les Aigues-t, holott e festmény nélkül az ott lejátszódott szörnyű események bizonyára veszítettek volna érdekességükből.

Lesznek olvasók, akik most arra számítanak, hogy a császári gárda néhai ezredesének vértje felvillan, haragja kigyúl s viharként zúdul a szegény kis asszonyka nyakába, hogy e történet, mint a legtöbb modern családi dráma, hálószobatragédiával végződik. De lejátszódhat-e ilyen modern tragédia abban a csinos kis szalonban, ahol az ajtók felett szerelmes mitológiai alakok enyelegnek, fantasztikusan szép madarak kényeskednek a mennyezeten és az ablaktáblákon, ahol a kandalló párkányán groteszk kínai szörnyek fintorgatják arcukat, értékes vázákon kék és arany sárkányok fonják csavarodó farkukat az edény szegélyére, amelyet a japán művészet csipkeszerűen finom színei tarkítanak; ahol puha zsöllyék, pamlagok, kerevetek, konzolok és polcok minden ellenállást leszerelő, tespedő jóérzésbe ringatják a ház lakóit? Nem, ez a dráma nem szorítkozik a háziak magánéletére, feljebb, vagy lejjebb tombol. Ne várjatok szenvedélyes kitöréseket, a valóság eléggé drámai lesz. A történetírónak egyébként sohasem szabad megfeledkeznie arról, hogy pártatlan legyen. Az ő szemében a gazdag és a nyomorult egyenrangú. A parasztot naggyá teszi nyomorúsága, a gazdagot kicsivé nevetségessége; a gazdagnak szenvedélyei vannak, a parasztnak csak szükségletei, tehát a paraszt kétszeresen szegény. S ha politikai szempontból könyörtelenül vissza is kell szorítani erőszakos feltörésüket, emberi és isteni szempontból szentek.

[1] Elvi ellensége vagyok a jegyzeteknek. Ezúttal élek először velük. Mentségemre szolgál e jegyzet történelmi jelentősége, mely egyúttal megmutatja az olvasónak, hogy a szakírók száraz megállapításai korántsem adnak a csatákról igazi képet. Ezek háromezer esztendő óta egyre a jobbszárnyról meg a balszárnyról, s a többé vagy kevésbé visszaszorított derékhadról mesélnek, de a katonák hősiességéről, szenvedéseiről egy szóval sem emlékeznek meg. Én gondosan készítem elő a katonai életről írandó jeleneteimet. Mindazokat a csatamezőket, amelyeket francia vagy idegen nemzetbeli katonák vére öntözött, bejártam. Felkerestem a wagrami csatateret is. Mikor eljutottam Lobauval szemben a Dunához, a part finom pázsitján lucernás barázdáira emlékeztető emelkedéseket pillantottam meg. Azt hittem, hogy ez a földművelés valamely új neme s megérdeklődtem, miért oly hullámos a talaj. Itt a császári gárda vértesei nyugszanak - felelte a parasztvezetőnk. - Ide temették őket. - Borzongtam szavaitól. Schwartzenberg Frigyes herceg, aki tolmácsolt, hozzátette, hogy ez a paraszt vezette a vértekkel megrakott szekérsort. A háborúban oly gyakori véletlenek egyike folytán vezetőnk szolgálta fel a reggelit awagrami csata hajnalán Napóleonnak. Jóllehet szegény volt, megőrizte az aranyat, amelyet a tejért és a tojásért kapott a császártól. A gross-asperni plébános elvezetett bennünket a híres temetőbe is, ahol franciák és osztrákok térdig vérben gázolva verekedtek halált megvető bátorsággal és kitartással s egy márványtáblára hívta fel figyelmünket, amely annak a gross-asperni birtokosnak nevét hordja, akit a küzdelem harmadik napján megöltek. Családja nem részesült más elismerésben a márványtáblánál. «Sok nyomorúságot szenvedtünk el akkoriban - mondta a plébános mélységes mélabúval, - «és sok mindent reméltünk; mára pedig minden feledésbe merült… Szavait fenségesen igazaknak találtam. Jobban meggondolva a dolgot, azonban még sem helyteleníthetem az osztrák uralkodóház látszólagos közönyét. Sem a népek, sem a királyok nem elég gazdagok ahhoz, hogy minden önfeláldozást meg tudjanak jutalmazni, mely ily roppant küzdelmek idején megnyilatkozik. Akik a jutalom hátsó gondolatával szolgálnak valamely ügyet, kíméljék jobban az életüket s legyenek condottierik!... Azoknak, akik hazájuk érdekében forgatják a kardot, vagy a tollat, nem szabad egyébre gondolniuk, csak arra, hogy megállják a helyüket, mint atyáink mondták s mindent, még a dicsőséget is szerencsés véletlennek kell tekinteniük.

Mikor katonáink harmadszor foglalták vissza a hírhedt temetőt, a sebesült Masséna, akit kocsikasban vittek el a csatatérről, ezt a fenséges szónoklatot intézte a legénységhez: «Hát ez meg mi. átkozott kutyák? Nincs egyebetek, mint az a napi öt sou a zsoldotok, nekem meg negyven millióm van s mégis én halok meg előbb?... A császár parancsa is ismeretes, amelyet de Sainte Croix adott tovább, háromszor átúszva a Dunát: Meghalni, vagy visszafoglalni a falut. A hadsereg létéről van szó. A hidakat felrobbantották. (Szerző)

2.

BUKOLIKA,
AMELYET VERGILIUS NEM ÍRT MEG

Ha a párizsi vidékre téved, kiesik a megszokott keretek közül s vendéglátóinak mégoly szívélyes buzgólkodása ellenére csakhamar hosszúnak találja a napot. A háziak is tudják, hogy tárgy hiányában a bizalmas társalgás hamar elakad s nem nyújtható a végtelenségig, tehát őszintén megmondják: «Bizony, unatkozni fog nálunk.» És valóban: csak az élvezheti a vidék gyönyöreit, aki ért a gazdálkodáshoz s van érzéke a vele kapcsolatos örömök és keserűségek váltakozásához, az emberélet örök jelképeihez.

Mikor már az ember megtalálta álmát, kiheverte az út fáradalmait s beletalálta magát a falusi élet menetébe, a nap legnehezebb szakasza a koradélelőtt, főleg az olyan párizsinak, aki nem vadászik, nem járja a földeket, mert csizma helyett cipőben jár. Az ébredés és a reggeli ideje között a hölgyek alszanak, vagy öltözködnek s megközelíthetetlenek; a ház ura már hajnalban kiment a mezőre; a párizsi tehát nyolctól tizenegyig - ez a vidéki kastélyokban a reggeli órája - magára marad. Ha mégoly lassan és gondosan öltözködik is, hogy elüsse az időt, beleun az őgyelgésbe, ha nem hozott magával erejét magasan meghaladó munkát, amelyet végezetlenül visz haza, mert csak most jött rá a nehézségeire. Egyébként az író kénytelen a park sétányain lézengeni, bámészkodni, számlálni a fákat; csakhogy minél jobban él az ember, annál unalmasabb az ilyen időtöltés annak, aki nem tartozik a quakerek szektájába, az ácsmesterek tiszteletreméltó céhébe, vagy azok közé, akik madarakat tömnek ki. Ha az ember vidéken tölti életét, mint a gazdálkodók, mineralógiával, bogarászattal, vagy botanikával kénytelen unalmát elűzni. Csakhogy értelmes ember nem esik bele efféle szenvedélyekbe, csupán azért, hogy két hetet kihúzzon. A legszebb birtokot, a leggyönyörűbb kastélyt is hamarosan megunja, aki csak a szemét legelteti rajta. A természet szépsége hamarosan sekélynek bizonyul, egybevetve színpadi ábrázolásával, s Párizs újra felcsillan a nyaraló előtt sokezer lehetőségével. S ha nem kötné le érdeklődésünket, mint Blondet-ét a hely, «amelyet egy bizonyos hölgy léptei avatnak fenségessé s pillantásai édesítenek», hamarosan megirigyelnők a madarakat szárnyukért, hogy Párizs izgató, állandóan érdekfeszítő látványához és szív tépő küzdelmeihez visszatérhetnek.

A figyelmes olvasó bizonyára gyanítja már a hírlapíró hosszú leveléből, hogy eljutott erkölcsileg és fizikailag a kielégült szenvedély, a betelt boldogság ama különös állapotába, amelyet tökéletesen megjelenítenek a mesterségesen hizlalt baromfiak, amikor telt begyükre hajtva fejüket, bóbiskolni látszanak s rá nem néznének, mert nem tudnak ránézni, a legízletesebb falatra sem. Ezért, mikor befejezte végtelen hosszú levelét, szükségét érezte annak, hogy elhagyja Armida kertjét s kitöltse valamivel az előtte álló délelőtt három halálosan üres óráját. A reggeli és ebéd közötti idő felett ugyanis már a ház asszonya rendelkezett, akinek társaságában gyorsan múltak az órák. Mme de Montcornet igazán büszke lehetett sikerére, hogy egy hónapig a vidékhez tudta láncolni a kiválóan elmés párizsi hírlapírót, a nélkül, hogy annak arcán észrevehette volna a kielégültség álnok mosolyát, vagy a tovább nem titkolható unalom rosszul leplezett ásításán kapta volna rajta. Az az érzelem, mely kiállja e megpróbáltatást, kitartónak nevezhető. Nem is értjük, miért nem teszik ki az asszonyok udvarlóikat ennek a próbának, hogy tisztába jöjjenek velük; ostoba, önző, vagy alacsonylelkű ember nem állja meg. Még II. Fülöp, a színlelés Nagy Sándora is kifecsegte volna titkait, ha kettesben egy hónapot vidéken tölt. Ezért élnek a királyok állandó hűhóban, ezért nem engedik meg senkinek, hogy negyedóránál tovább időzzön körükben.

Blondet Émile a legbájosabb párizsi asszonyok egyikének szeretetreméltósága ellenére újra felfedezte magában az iskolakerülés rég elfelejtett gyönyörűségét, amikor a levélírást követő napon felköltette magát François-val, a szolgálatára kirendelt lakájjal, hogy bebolyongja az Avonne völgyét.

Az Avonne, melyet Couches felett több, részben a birtokon fakadó csermely vize táplál, Ville-aux-Fayes-nél ömlik a Szajna egyik legjelentékenyebb mellékfolyójába. A körülbelül négy mérföldön faúsztatásra alkalmas Avonne Jean Rouvet találmánya óta könnyen értékesíthetővé teszi az Aigues-et, Soulanges-ot és Ronquerolles-t övező erdőket, melyek alatt e kedves kis patak csörgedezik. A széles völgy nagy részét az aigues-i park foglalja el. Egyik határa a folyó, melyet az aigues-i erdő szegélyez; másik a széles országút, melynek irányát girbe-görbe szilfák sora jelzi a láthatáron, az avonne-i hegyek koszorújával párhuzamos magaslaton, mely első lépcsőfoka a nagyszerű morvani amphiteátrumnak.

Bármily közönséges a hasonlat, a völgy mélyén elterülő park irdatlan halra emlékeztet, melynek feje Couches községet érinti, farkával pedig Blangy falut súrolja. Hosszabb, mint széles, mivel közepetáján mintegy százötven holdat foglal el, míg Couches felé alig huszonöt, Blangy irányában pedig harminc hold mindössze. Talán éppen az a körülmény, hogy három község között terül el, egy mérföldnyire Soulanges városkától, ahonnan le lehet pillantani a paradicsomi parkba, okozta azokat a villongásokat, amelvek o jelen történetben olyan fontos szerepet játszanak. Hisz ha már az országúton bandukoló utas is megirigyli az aigues-i paradicsomot, ha megpillantja Ville-aux-Fayes felől, hogyan kívánhatnék a vilié-aux-fayes-i gazdag polgároktól, hogy bölcsebbek legyenek, amikor állandóan csodálhatják?

Be kellett számolnunk a park topográfiájáról, hogy tisztában legyünk fekvésével s megértsük a fallal körülvett park négy kapujának szerepét. A parkot a falak elzárják a külvilágtól, azoknak a pontoknak a kivételével, ahonnan szép kilátás nyílik s amelyeket mély árkok védenek. A couches-i, avonne-i, blangy-i kapuk és a főbejáró különböző korokban épültek s annyira jellemzői a maguk idejének, hogy régészek kedvéért leírjuk őket, persze, ép oly tömören, mint Blondet a főkaput.

A grófnő társaságában tett egyheti séták után a Débats jeles munkatársa töviről hegyire ismerte már a kínai pavilont, a hidakat, a szigetecskéket, a remetelakot, a lugast, a templom romjait, a babiloni hűselőt, a kioszkokat és azokat az ötletes útvesztőket, amelyekkel a kerttervezők a parkot benépesítették, amire hétszáz holdon elég alkalom adódott. És most éppen az Avonne forrását akarta felkeresni, amelynek szépségét a tábornok és a grófnő nap-nap után emlegették. Minden este megbeszélték, hogy másnap kirándulnak oda s minden reggel megfeledkeztek róla. Az aigues-i park felett az Avonne valóban alpesi hegyipatakra emlékeztet. Egyhelyütt sziklák közt tör ágyat magának, eltűnik a föld alatt valami mély barlangban, ismét másutt vízesésszerűen ömlenek belé csermelyei, amott kiszélesedik széles homokparttal, mint a Loire, s oly zátonyossá lesz, hogy lehetetlen fát úsztatni rajta. Blondet a legrövidebb utat választotta, hogy a park útvesztőin a couches-i kapuhoz jusson. Erről a kapuról kell néhány szót mondanunk, amelyek egyszersmind visszamutatnak a birtok történetére.

Aigues-t a Soulanges-család egy ifjabb tagja alapította, aki gazdagon nősült s borsot akart törni bátyja orra alá... Ilyen vetélkedésnek köszönhetjük a Lago Maggioren a tündéri Isola Bellát is. A középkorban Aigues kastély az Avonne partján feküdt. E kastélynak csak a kapuja maradt fenn, amely a megerősített városok kapuboltjaira emlékeztet, mindkét oldalán őrtornyokkal. A kapubejáró íve felett lonccal borított támfal emelkedett, három hatalmas, keresztvasakkal ellátott széles ablakkal. Az egyik toronyban csigalépcső vitt a felső két szobába, a másik toronyban konyha volt. A régi építkezésnek megfelelően a kapubejárónak csúcsos teteje volt, két egymásba kapaszkodó, furcsán kikalapált, fantasztikus szélkakassal. Nem egy helység ódon városházát maga mögött hagyta művészi voltában. A bolthajtás külső zárókövére a kőfaragó felvéste a Soulanges-ok címerét, amely a terméskövön világosan kivehető. Kék mezőben három zarándokbot ezüst osztóvonallal; az egész pajzson végighúzódó vörös pólya, rajta öt, háromszögvégű kis kereszt. Blondet kibetűzte a jelmondatot: JE SOULE AGIR. Ez egyike ama szójátékoknak, amiket a keresztesvitézek alkottak nevükből és arra a politikai irányelvre céloz, amelyet Montcornet, sajnos, mint majd kiderül, nem igen követ. A megvasalt nehéz tölgyfaajtót csinos hajadon tárta ki. A kapuőr felébredt álmából a kulcscsikorgásra s hálóingben hajolt ki az ablakon.

- Micsoda? A kapus még ágyban van? - csodálkozott a párizsi, aki azt hitte, hogy ismeri a csőszök életét.

Negyedórányi gyaloglás után elérkezett a couches-i dombokhoz, a patak forrásához s oly látványban gyönyörködött, amelyet, mint Franciaország történetét, ezer kötetben lehet csak leírni, vagy egyetlenegyben. Érjük be néhány mondattal.

Egy mohos, törpebokrokkal benőtt szikla, melynek lábát az Avonne mossa, s mely ennek következtében a víz közepén hasaló nagy teknősbékára emlékeztet, boltozatot alkot. Mögötte tükörtisztán csillog a víz. Az Avonne a szikla lábánál szendereg. Távolabb csermelyek csobognak az otromba sziklákról, amelyeken vézna fűzfabokrok imbolyognak a vizek árjában.

Ez apró vízesések mögött megpillantjuk a Rajna sziklapartjára emlékeztető, mohával és bozóttal benőtt, palakőzet alkotta domboldalt. Bugyogó kristálypatakocskák törnek a sziklafalból itt-ott elő s egy örökösen nedves-zöld színben csillogó kis rét fogja fel medenceként őket; e festői összevisszaság, e vad, elhagyott magány ellentéteként a rét mögött feltünedeznek a túlsó oldalon Couches község aljának kertjei, s a távoli falvak viskói a templom tornyával.

Íme a pár mondat. De hol marad a napkelte, az üde levegő, a friss harmad a vizek és erdők moraja... Gondoljátok hozzá!

- Szavamra, majdnem olyan szép, mint az Operában! - morogta Blondet az itt hajózhatatlan Avonne folyása ellenében folytatva útját, melynek girbe-görbe vonala még jobban kiemelte alsó folyásának szabályos, mély és csendes csatornáját, amelyet az aigues-i erdő lombkoronás fái szegélyeznek.

Blondet nem jutott messzire. Csakhamar feltartóztatta ama parasztok egyike, akik e drámai cselekménynek oly fontos részesei, hogy szinte habozunk, vajon nem őket kell-e főszereplőinek tekintenünk.

Mikor a kitűnő író a csermelyt kétfelől szorosan közrefogó sziklatömkeleghez ért, mozdulatlan egyént pillantott meg, aki már magatartásával is magára vonta volna az író érdeklődését, ha annak kíváncsiságát a szoborként álló alak furcsa külseje és viselete nem kelti fel.

Azoknak az aggastyánoknak egyikét ismerte fel e jelentéktelen személyiségben, akiket Charlet annyiszor megrajzolt. A nagy megpróbáltatások elviselésére alkalmas alkatával a katonák Homerosának bakáira, kicsattanó, szederjes, érdes, lemondásra képtelen ábrázatával pedig Charlet halhatatlan utcaseprőire emlékeztetett. Majdnem kopasz fejét durva, többszörösen foltozott karimájú posztókalap védte az időjárás viszontagságaitól. Akármelyik festő fizetett volna négy frank óradíjat, hogy megörökíthesse fehér fürtjeit, amelyek hasonlóvá tették őt az Atyaistenhez. Beesett ajkai elárulták, hogy e fogatlan aggastyán többre tartja a kocsmát, mint a péket. Ritkás, ősz szakálla, rövidre nyírt, tüskés szőrzete fenyegetővé tette vonásait. Széles arcához viszonyítva rendkívül apró disznó-szemei voltak; kifejezésük alattomosságra és lomhaságra vallott. Most azonban szinte villogtak, olyan élesen figyelte a patakot. A szegény öreg ruházata mindössze egy elnyűtt zubbonyból állt, mely valamikor kék volt s egy durva nadrágból, olyan vászonból, amiből Párizsban zsákot varrnak. Városi ember megborzong, ha megpillantja lábán a repedt facipőket, amelyeknek hasadékait még szalmával sem bélelte ki, hogy a lábát megvédje. Zubbonyával és pantallójával már csak a papírgyárak kádja kezdhetett volna valamit.

A falusi Diogenész láttára Blondet-nek el kellett ismernie, hogy az olyan parasztok, amilyeneket régi szőnyegeken, régi képeken, régi faragványokon látni s akiket eddig képzelt alakoknak tartott, valóban lehetségesek. Ettől kezdve nem ítélte el többé a művészetben a rút ábrázolását, mert belátta, hogy az emberi életben a szépség hízelgő kivétel, ábránd, melyben mindenáron hinni akarunk.

- Miféle eszméi, szokásai lehetnek ennek a lénynek? Vajon mire gondol? - kíváncsiskodott Blondet. - Embertársam volna? Legfeljebb, ha testileg hasonlítunk egymáshoz, még úgy is alig!...

S alaposabban szemügyre vette a hideget, meleget egyaránt tűrő, az időjárás viszontagságaihoz hozzászokott, szabad ég alatt élő emberekre jellemző, merev vonásokat. Az olyan emberéit, akinek a szél kicserzi bőrét, akinek idegzete érzéketlen fizikai fájdalmakkal szemben, mint az araboké, vagy a muszkáké.

- Cooper rézbőrűje. Nem is kell Amerikába mennem a vadembereket tanulmányozni.

Jóllehet csak két lépésnyire volt az aggastyántól, az öreg ügyet sem vetett rá, hanem merev pillantással nézte a túlsó partot körülbelül úgy, ahogy a hindu fakírok üvegesítik meg a tekintetüket és merevítik meg a tagjaikat. Blondet az aggastyán szuggesztív hatása alá kerülvén - ami sokkal gyakoribb, mint hinnők - most már maga is a folyót figyelte.

- Mit néz jó ember? - kérdezte végül, mikor már jó negyedórája nézte á folyót, anélkül, hogy valami figyelemreméltót észlelt volna.

- Csitt! - súgta az aggastyán s intett Blondet-nak, hogy halkan beszéljen. Még elriasztja...

- Mit?

- A vidrát, uram. Ha meghall bennünket, képes és lebújik a víz alá. Mondom! Már ugrik is. Odanézzen. Látja, hogy kavarog a víz... Halra leselkedik, de ’iszen csak jöjjön elő, a fiam nyakon-csípi. Instállom, a vidra a legritkább állat. Finom állat, tudományos állat. Tíz frankot is kapok érte Aigues-ben. A megboldogult méltósága, Isten nyugosztalja, húsz frankot is adott érte ’szt még a borit is rámhagyta!... Mouche - szólt a fiára - nyitva tartsd a szemed...

Az Avonne kanyarulatának túlsó partján Blondet most két hiúzcsillogású szemet vett észre az égerfák sűrűjében. Majd egy tizenkét esztendő körüli suhanc barna homlokát s borzas haját, aki hasán fekve mutatott arrafelé, ahol a vidrát sejtette, ezzel adván az aggastyánnak értésére, hogy nem téveszti szem elől. Az aggastyán és a suhanc mohó izgalma láttára Blondet-n is erőt vett a vadászszenvedély.

A Kíváncsiság és a Remény, a kétkarmú szörnyeteg odahurcol bennünket, ahova akar.

- A bőrét a kalapos veszi meg - folytatta az öreg. - Finom, sima bőre van. Sapkának való.

- Csakugyan, öreg? - mosolygott Blondet.

- Az ám, hetven esztendőm dacára az úr biztosan ezt is jobban tudja, - felelte alázatos tisztelettel, kenetteljes hangon az öreg. - Az úr talán még azt is meg tudná mondani, hogy mért hordanak sapkát a kalauzok meg a borkereskedők?

Blondet, a szarkazmusok mestere, akit az aggastyán által használt «tudományos» jelző már gyanakvóvá tett, mivel Richelieu marsall esetét juttatta eszébe, azt hitte, hogy a vén paraszt bolonddá tartja. Az aggastyán naiv viselkedése és együgyű modora azonban eloszlatta gyanúját.

- Mikor fiatal voltam, még jócskán lehetett vidrát látni errefelé. A föld kedvez nekik, - folytatta az öreg. Hanem annyit hajszolták őket, hogy manapság hét évben, ha egyszer látunk vidrát... Nahát erre a ville-aux-fayes-i alprefet, ha ismeri az úr, aki, bár párizsi, nagyon jóravaló fiatalember, akár az úr s érdeklődik a furcsaságok iránt, tudva, hogy értek a vidrafogáshoz, mert úgy ismerem őket, mint az úr az ábécét, egyszóval azt mondja nekem: Fourchon apó, ha vidrát fog, énhozzám hozza - aszongya - jól megfizetem, sőt, ha fehér pöttyök vannak a hátán - aszongya - harminc frankot is adok érte. És ez olyan igaz, mint ahogy az Atya-Fiú-Szentlélek-Istenben hiszek, aszondta nekem. És van egy tudós férfi Soulanges-ban, Gourdon úr, a doktorunk, akinek olyan... hogy is mondják... természetrajzi gyűjteménye van, hogy Dijonban sincs párja, mert a legnagyobb tudós az egész környéken. Hát az sem néz a pénzre, ha vidrát viszek neki...! Tele van a szobája emberi meg állati csontokkal. Ez a gyerek meg azt erősítgeti, hogy fehérszőrű vidrát lát... Ha nem káprázik a szemed mondom neki, akkor az Isten ma reggel jó szívvel van hozzánk... Nézze csak, hogy kavarog a víz... ott lapul a vidra... Igaz, hogy földben van az odúja, de napokig kibírja víz alatt... Hanem alighanem megneszelte az urat és gyanút fogott, mert nincs ravaszabb dög a vidránál. Rosszabb, mint az asszony.

- Kivált a nősténye - tréfálkozott Blondet.

- Már bizony az úr is jobban tette volna, ha ágyban marad, mert nézze csak, hogy karikázik a víz. Már szökik a víz alatt... - Sose leskelődj, Mouche! Már megneszelte az urat és éjfélig bolonddá tart bennünket. Akár el is mehetünk... Harminc frankot szalasztottunk el...

Mouche sajnálkozva feltápászkodott. Nézte a kavargó vizet azon a bizonyos helyen és mutatta ujjával. Ő még nem mondott le. A göndörhajú, napbarnított arcú siheder, aki a XV. századbeli festmények angyalaira emlékeztetett, mintha térdnadrágban lett volna, mivel foszladozó nadrágjához éppen a térdén gallyacskák és száraz falevelek tapadtak. E nélkülözhetetlen ruhadarabot nadrágtartó helyett két kóckötéllel erősítette magára. Inge, amelyet durva foltozások vastagítottak, ugyanabból a vászonból készült, mint az aggastyán nadrágja, s szabadon hagyta barna mellét. Moucho öltözéke még Fourchon apóét is felülmúlta primitívségében.

- Jámbor népek ezek - gondolta Blondet -, Párizs környékén a parasztok ugyancsak lehordanák azt a járókelőt, aki elkergeti vadászzsákmányukat.

Mivel sohasem látott vidrát, még múzeumban sem, nagyon élvezte sétájának ez epizódját. Mikor látta, hogy az aggastyán panasz- és kártérítési igény nélkül készül odébbállni, nagyon meghatódott.

- Hát ha kend olyan híres vidravadász... s a vidra még a vízben van...

A túlsó parton álló Mouche ujjával az Avonne mélyéről felgyöngyöző légbuborékokra mutatott, amelyek a medence közepén pattantak széjjel.

- Visszajött - mondta Fourchon apó - lélegzik a dög! Ő csinálja ezeket a karikákat! Hogyan is tudnak lélekzeni a víz fenekén? Olyan agyafúrtak ezek, hogy csak nevetik a tudományt.

Blondet a tréfálkozásban nem annyira az öreg saját nézetének, mint a paraszti észjárásnak megnyilatkozását látta. Így szólt hozzájuk:

- Hát csak lessék és csípjék el a vidrát.

- Hát a kettőnk napszámát ki fizeti meg?

- Mennyi a napszámuk?

- Nekem meg a legényemnek? Öt frank - mondta az öreg, bizonytalan tekintettel, ami arra vallott, hogy alaposan tódít.

A hírlapíró egy tízfrankost vett elő a tárcájából és így szólt:

- Itt a tíz frank. Ugyanannyit kapnak a vidráért.

- Ha fehérszőrű a háta, akkor nem jut drágán hozzá az úr, mert az al-megyefőnök azt mondja, hogy az egész múzeumban csak egy van a fajtájából. - Tanult ember ám a mi al-megyefőnökünk, helyén van az esze! Én a vidrára leselkedek. Lupeaulx úr pedig Gaubertin úr lányára. Legyen szíves, kedves uram, ha nem veszi sértésnek, álljon csak be a víz sodrába, arra a kőre ott... Ha felzavarjuk a vidrát, lefelé úszik az árral, mert olyan csalafinták ezek a dögök, hogy elkódorognak az odújuktól a víz mentén fölfelé, ha vadászni mennek s mikor megfogták a halat, tudják, hogy legjobb az árral lefelé vitetni magukat. Higyje el uram, agyafúrt dögök ezek,.. Ha hozzájuk jártam volna oskolába, akkor ma már pénzem kamatjából élnék... Én bizony későn tanultam meg, hogy kora hajnalban kell kelni, hogy elcsípjük a zsákmányt a versengők elől. Alighogy megszülettem, megbabonázták a szerencsémet! Hanem azért hárman talán mégis túljárunk a vidra eszén.

- Hogyan gondolja, öreg vajákos?

- Már mi parasztok olyan ostobák vagyunk, hogy úgy gondolkozunk, mint az állatok. Tudja mit csináljunk? Ha a vidra hazafelé készül, mi innen ijesztgetjük, maga meg onnan ijesztgeti, kénytelen lesz hát a partnak úszni. Ha meg földet ér a lába, oda van. Szaladni nem tud, olyan lába van, mint a lúdnak, csak úszásra alkalmas. Meglátja, milyen mulatság lesz! Halászat, meg vadászat egyszerre! - A tábornok, akinél az uraság vendégségben van, három nap egymásután kijárt hozzánk, annyira igyekezett.

Az öreg levágott egy gallyat s Blondet kezébe nyomta, hogy csapkodja vele a vizet, úgy, ahogy majd mondja. Blondet kőről- kőre lépegetve beállt az ár közepére.

- Így már jó lesz - mondta az öreg.

Blondet észre sem vette, mióta áll ott, oly gyorsan múlt az idő. Az aggastyán egy-egy mozdulatára már-már azt hitte, hogy közel vannak a szerencsés kimenetelhez. Semmivel sem múlik jobban az idő, mint amikor mély, figyelmes csendben heves cselekvésre készül az ember.

- Fourchon apó - súgta halkan a siheder, mikor magára maradt az öreggel - alighanem mégis csak vidra mozog ott.

- Látod?

- Ott van ni.

Az öreg maga is elképedt, mikor meglátta a hullámok fölött a vidra vörösesbarna hátát.

- Felénk tart - mondta a siheder.

- Koppants a fejére és ugorj a vízbe, nyomd a víz alá, de ki ne engedd a kezedből...

Mouche felzavart béka módjára az Avonne-ba vetette magát.

- Hé, uram, most ijesszen rá! - kiáltott Fourchon apó Blondetra, miközben facipőit a parton hagyva maga is beleugrott az Avonne-ba. - Látja a vidrát?... Az úr felé úszik.

Az öreg Blondet felé lábolt a vízben azzal a tárgyilagossággal kiáltozva rája, amelyet a falusiak még a legnagyobb izgalmukban sem veszítenek el:

- Nem látja? Ott, a sziklák mentén.

Blondet, akit az öreg úgy helyezett el, hogy a nap a szemébe sütött, találomra csapkodni kezdte a vizet,

- Nem ott, nem ott! A sziklák felé! - kiabálta Fourchon apó. - Ott van a lyukja balkéz felől!

A hosszas várakozás utáni csalódottság dühös izgalmában Blondet lecsúszott a kőről és lábfürdőt vett.

- Csak bátran uram, csak bátran! Mindjárt meglesz... Az Isten verje meg! Nem elsurrant a lába között? Kicsúszik a kezünk közül... kicsúszik! - jajveszékelt az öreg.

Az öreg parasztot elfogta a vadászszenvedély. Derékig lábolt a patakban, hogy elérje Blondet-et.

- A maga hibájából szalasztottuk el - sopánkodott, mikor Blondet-nak kezét nyújtotta, hogy kisegítse a patakból.

Az öreg úgy bújt ki a vízből, mint egy triton, de mint egy legyőzött triton.

- Ott lapul a cudar a sziklák alatt!... Kiengedte a szájából a halat - folytatta elnézve a folyó felett s arrafelé mutatott, ahol lebegni látott valamit... Csak a cigányhalat el ne szalasszuk. Mert cigányhalnak cigányhal!...

Ebben a pillanatban livrés lakáj tűnt fel. Lóháton ült s egy másik lovat kantárszáron tartva a couches-i úton vágtatott.

- Úgy látszik, az urat keresik a kastélybeliek - mondta az öreg. - Ha át akar jönni az innenső oldalra, nyújtsa a kezét... Nem baj, ha csuromvizes leszek is, legalább nem kell mosatnom.

- A náthától nem fél? - kérdezte Blondet.

- Hát még mit nem! Úgy kicserzett a nap Mouche-al együtt, mint a pipát a füst. Fogozzék csak belém, tisztelt úr! Maga párizsi, nem tud megkapaszkodni a szikláinkban, hiába tanult annyit… - No, ha itt marad egy ideig, akkor megtanul egyet-mást a természet könyvéből, oszt lesz, hogy mit írjon az újságjaiba.

Blondet éppen átvergődött az Avonne túlsó partjára, mikor lakája, Charles, megpillantotta.

- Ha tudná uram, milyen nyugtalan lett úrnőnk, amikor megtudta, hogy ön a couches-i kapun távozott a parkból - kezdte izgatottan a lakáj. - Már attól félt, hogy a vízbe fulladt. Harmadszor jelzik már az ebédet, az egész parkot fellármáztuk ön után. A tisztelendő úr még mindig ott keresi.

- Mennyi idő van, Charles?

- Háromnegyed tizenkettő.

- Segíts nyeregbe.

- Fourchon apó vidrájának ült fel uraságod? - kérdezte a lakáj, látván, hogy Blondet csizmájából és nadrágjából csurog a víz.

Ez a kérdés felnyitotta a hírlapíró szemét.

- Hallgass erről, Charles. Majd gondolok rád, - mondta.

- Ó, a gróf úr is felült Fourchon apó vidrájának - mondta a lakáj. - Mihelyt idegen érkezik Aigues-be, Fourchon apó kilesi s ha kirándul az Avonne forrásához, eladja neki a vidráját... Olyan jól csinálja a mókát, hogy a gróf úr háromszor is kijött hozzá és hat napi bért fizetett neki. Azzal telt az idő, hogy nézték, hogyan folyik a víz.

- S én Pothier-t, az ifjabb Baptiste-t, Michot-t és Monroset-t tartottam korunk legnagyobb színészeinek! - gondolta Blondet. - Mily messzire maradnak e toprongyos alaktól!

- Fourchon apó érti a mesterségét, - folytatta Charles. - Van még egy fogása, ő kötélfonó, a műhelye a kert blangy-i kapujánál van. Ha valakinek eszébe jut hozzányúlni a köteléhez, addig beszél neki, míg kedve támad kereket forgatni, kötelet fonni Akkor aztán fizetséget kér érte, mint mester a tanítványától. Úrnőnk is felült neki. Húsz frankot szedett ki belőle az öreg, ő az ármányosok királya, - mondta Charles irodalmi kifejezéssel.

A lakáj fecsegését hallgatva, Blondet eltűnődött a parasztok feneketlen agyafúrtságán. Mindaz eszébe jutott, amit atyjától, aki bíró volt Alençon-ban, hallott. S eszébe jutott egyúttal a gúny is, Fourchon apó maliciózus mondásai mögött. Charles felvilágosítása után be kellett ismernie, hogy a vén semmiházi ugyancsak rászedte.

- El sem hiszi az úr - folytatta Charles, mikor az aigues-i kastély lépcsőfeljárójához értek, - milyen gyanakvónak kell lenni az embernek mindenkivel, főként pedig itt, ahol a tábornokot nem kedvelik.

- Miért nem kedvelik?

- Azt már nem tudom - felelte Charles ostoba képet vágva, amelyet a személyzet olyankor vesz fel, amikor ki akar térni valami elől. Ez nagyon gondolkodóba ejtette Blondet-t.

- No, előkerült világjáró uram? - kérdezte a tábornok, aki a lódobogás hallatára kijött a tornácra. - Nyugodjék meg, itt van már! - szólt a feleségéhez, aki apró lépteivel szintén a tornác felé tartott. - Már csak Brossét abbé hiányzik. Szaladj, Charles, és keresd meg - szólt a lakájra.

3.

A KOCSMA

Az úgynevezett blangy-i kapu, melyet Bouret építtetett, két ékesen faragott zömök oszlopból áll, tetejükön egy-egy hátsó lábain ágaskodó s elülső lábaival címert tartó ebbel. Minthogy a házikó, amelyben az intéző lakott, a kapu közelében volt, a bankár fölöslegesnek tartotta, hogy kapusfülkét építtessen. A két oszlop közé ugyanolyan fejedelmi rácsoskapu ékelődött, mint amilyent Buffon idejében kovácsoltak a Füvészkert számára. A kaputól kövezett járda vezetett az országútra, amelyet hajdanában az Aigues- és Soulanges-családok tartottak jókarban s amely mintegy koszorúba fűzi Couches-t, Blangy-t, Soulanges-t Ville-aux-Fayes-el, oly virágos a sövénykerítéses tanyáktól és a futórózsával befutott házikóktól szegélyezett út.

A megtűzdelt sáncárokig húzódó csinos fal mellett, mely mögött a kastély a völgyre tekint, állt a kötélfonó műhelye: egy rozzant kerék, egy fogas cövek és néhány korhadó gerenda. Ennyi volt az egész.

Félegy tájban, mikor Blondet, Brossette abbéval szemben az asztalnál ült, a grófnő kedvesen ingerkedő szemrehányásait hallgatva, Fourchon megérkezett Mouche-al a «műhelyébe». Innen tartotta szemmel Fourchon kötélfonás ürügye alatt a kastély urait, figyelemmel kísérve minden lépésüket. Nyitott zsalugáterek, kettesben tett séták - a vénember figyelmét a kastély életének egyetlen mozzanata sem kerülte el.

Fourchon mindössze három éve foglalkozott kötélveréssel. Mellékes körülmény, mely elkerülte a személyzet és az erdőkerülők figyelmét, sőt még a tábornokét is.

- Kerülj az avonne-i kapu felé, míg én itt bajlódok - mondta Fourchon. - Add be a horgot nekik. Bizonyára a Grand-I-Vert-ben keresnek majd, ahova be is térek, hogy a torkom megnedvesítsem, mert ha víz mellett időzöm, szomjam támad. Ha úgy végzed a dolgod, ahogy mondtam, kiszedhetsz belőlük egy jó ebédet. Igyekezz a grófnővel beszélni, mondj rosszakat rám, hogy kedvük kerekedjék megmosni a fejemet!... Néhány pohár bort mindenképpen kiszedünk belőlük!

Ez utolsó intézkedések után, amelyeket Mouche sunyi arckifejezése szinte feleslegesekké tett, a vén kötélfonó vidrájával a hóna alatt eltűnt az országúton.

Abban az időben, amikor Blondet Aigues-t meglátogatta, a csinos kaputól körülbelül feleúton a faluhoz olyan vityilló állt, amilyent csak Franciaországban látni, ahol a kőnek nagy értéke van. Felszedett téglákból, agyagos földbe foglalt terméskövekből összeeszkábált, szilárd, noha megrongált falak, vastag ágakkal megtámasztott, zsúppal, szalmával fedett tető, otromba ablaktáblák, ajtók, az egész viskó szedett-vedett, vagy szemérmetlenül összelopkodott anyagokból épült.

A paraszt ugyanazzal az ösztönnel építi meg viskóját, mint az állat a maga fészkét vagy üregét. Ez az ösztön nyilvánult meg a viskó minden sajátosságában. Ablaka és ajtaja északra nézett. A viskó kis magaslaton állt, a szőlőnek abban a részében, ahol az a legkavicsosabb, s ennek folytán száraz és egészséges. Elől három cövekkel, deszkával alátámasztott s kövekkel feltöltött, leleményesen elkészített lépcsőfok (amelyről lecsurgott a víz) vezetett a viskóba. Mivel Bourgogne-ban az eső ritkán jön észak felől, semmiféle nedvesség nem korhaszthatta a ház különben elég ingatag alapzatát. A viskót karósövény vette körül, melyet elborított a galagonya és a szeder. A viskó és az országút között lugast lehetett látni. Durva padjaival, otromba asztalával pihenőre csábította az utasokat. A lugas körül rózsák, szegfűk, ibolyák' virítottak. Falun e virágok nem kerülnek semmibe.