Hajnal felé járt az idő. Tiszta volt a levegő, egy felhő sem kószált az égen. A csillagok és a telihold fénye megvilágították, a Piranja nevű háromárbocos hajó minden apró részét, ahogy lágyan ringatózott a tenger hűsítő habjain. Arról, hogy ott még pár órája két hajó állt egymás mellett, és véres csatározások folytak, csak néhány füstölgő deszkadarab árulkodott, melyeket még a víz felszínén úszva, nem nyelt el a tenger. A gazdagon díszített hajón, már lassan elcsendesedtek a matrózok is. Nyugovóra tértek a hajófenéken található számukra kijelölt ideiglenesen összeeszkábált fekhelyeken, vagy a falakhoz rögzített függőágyakon, akik a sikerüket megkoronázva, holt részegre vedelték magukat. Kitűnő munkát végeztek, mint mindig. Bőséges volt a portya. Pénzt vagy ékszert nem találtak, de ez nemigen vette el a kedvüket a mulatozástól. Ugyanis, finom kelmékkel, gabonával, élelmiszerrel, és rumos hordókkal megrakodva siklott a vízen az Aqvarose nevű kis árbocos, mielőtt megtámadták. A vérengzés után, minden szállítmányát áthordták a Piranja hatalmas hajófenekébe, és a legénység minden egyes tagját kivégezték, aki még élt és mozgott, hogy egy tanú se maradhasson. Mindig biztosra mentek. Még sosem fordult elő, hogy bárki el tudta volna mondani, hogy ki lehet a híres kalózhajó kapitánya és legénységének a tagja. Arra pedig, hogy a hajót kalózkodásra is használták, semmi jel nem mutatott. Még a hírhedt kalóz zászlót sem tűzték ki az árboc tetejére, ezzel is megkönnyítve saját dolgukat.

Így előre kifundált csellel, könnyedén közel úszhattak bármely kiszemelt áldozatukhoz, amely persze menekülni sem próbált, hisz az emberek nem tudhatták, hogy nemsokára támadás fogja érni őket.

Miután a legénység tagjai süllyedést szimulálva szépen átsorakoztak a kiszemelt lélekvesztőre, egy csapásra le tudták fegyverezni a gyanútlan legénységet. Csupán találgatások

voltak, de igazából még egy élő ember sem látta közelről a hírhedt árbocost, akitől mindenki rettegett. Aki pedig látta, annak az utolsó élménye volt-e találkozás. Így már sosem regélhette el történetét, hogyan veszett oda élete a habokba.

Azonban most valami teljesen más dolog történt. A kapitány még nem tért nyugovóra. A fedélzeten állva türelmetlenül pásztázta szemével a hullámokat, melynek hátán egy apró csónak ringatózott, benne két emberrel. Lassan közeledtek. A másodtiszt evezett. Ebben biztos volt, hiszen rajta kívül már mindenki előkerült, de egyébként is felismerte volna termetéről, hisz tizenöt éve elválaszthatatlan barátok voltak. Viszont a másik személy kiléte, ismeretlen volt számára, és akárhogy is igyekezett kideríteni, hogy ki lehet az illető, aki a csónak másik végében összekuporodva húzódik meg, sehogyan sem jutott előbbre. Az idegességtől már tajtékzott. Kikötötte a kormányt egy vaskos kötéllel, nehogy elforduljon, miután ott hagyta, és a hajókorláthoz rohant. Kihajolva hatalmasat üvöltött bele az éjszakába.

– Thomas! Az isten áldjon meg, igyekezz már, csak rád várok. Ha így haladunk, mindjárt ránk virrad, és ha itt talál bennünket valaki, kötéllel végezzük a nyakunkba. Amúgy is, mi a fenét művelsz még ott lent, abban a kis ladikban? Valami nagyon értékeset találhattál, ami miatt ennyi időt képes voltál elvesztegetni? - Vonta kérdőre barátját.

- Megyek már! – hangzott vissza a válasz a mélyből. – Rögzítem a csónakot és indulok felfelé.

Amikor a kis bárka hozzákoccant a hatalmas hajótesthez, ügyes mozdulattal egy vaskarikához csomózta, s utasát a kötélből

készült létra felé terelte.

- Azt bizony jól teszed barátocskám, vagy kénytelen leszek itt hagyni!

- Ugyan, azt sosem tennéd. – Kiáltott vissza Thomas, és maga előtt tolva társát, aki egy sötét kapucnis köpenybe volt burkolózva, elindult felmászni a hajó oldalán lelógó kötéllétrán.

A feladat, hogy elérje a fedélzeti korlátot elég nehézkesnek bizonyult, és nagyon lassan haladt, mivel szemmel láthatóan a másik ember nemigen sokat használta ezt a közlekedési eszközt. Többet haladtak vissza, mint előre. Csupán két méter híja lehetett a cél eléréséhez, de a kimerültségtől, már kapaszkodni sem bírt, mivel

még a társát is tartani kellett fél kézzel, nehogy az visszazuhanjon a hideg vízbe.

- Segíthetnél egy kicsit! – Nézett fel az elérhetetlennek tűnő
magasságba.

- Várj! – a kapitány amennyire csak lehetett, kihajolt a masszív fakorláton és a kezét feléjük nyújtotta.

- Kapaszkodjon belém erősen! – Kiabálta lefelé lógó fejjel, az
arcát nem látható személynek.

De az, meg sem moccant, csak csimpaszkodott tovább Thomas erős vállába.

- Igyekezzetek már! – Nyújtózkodott Erik lefelé, mire végre megpillantotta az aprócska finom kezet, mely lassan elkezdett felé emelkedni. Egy pillanat alatt elkapta és egy hatalmasat rántott rajta. Úgy repítette át a könnyű testet a korláton, akár egy zsák búzát. Még levegőt sem érkezett venni, amikor a nagy puffanást éles sikoltás követte, melynek hallatára majdnem szörnyethalt. Egy ideig dermedten figyelte a mozdulatlan testet. A hajópadlón fekvő emberhez lépett. Lekapta fejéről a kapucnit, és a testét rejtő köpenyt, egy laza mozdulattal arrább hajította, ami teljesen elfedte a jövevény arcát, és ruháját. Abban a pillanatban, ahogy lekerült a nehéz köpeny, megpillantotta a vörös hajzuhatagot, ami tejesen elfedte a nő arcát. Vékony, karcsú testét egy mély dekoltázsú vörös selyemruha takarta. A látványtól, maga sem értette, hogy miért, szó szerint a földbe gyökerezett a lába. Csak állt és nézett, szó nem jött ki a torkán. Érezte, hogy egész lényét elönti a mérhetetlen düh, és már nem tud tovább úrrá lenni az indulatain. Fejét a korlátra szegezte, amin épp akkor tápászkodott át cimborája. Egy ugrással mellette termett és egy jól irányzott ökölcsapással úgy vágta arcon, hogy az menten elterült a fedélzet padlóján.

- Mi az úristent műveltél te idióta? – Ordította magából kifordulva, - ide cipeltél egy nőt? – Őrjöngött két kezével vadul hadonászva. - Elment a maradék eszed, vagy mi lelt? Erre kellett várnom? Ezért kockáztattam a sajátom, és a legénység egész tagjának életét, egy asszonyért? Ráadásul arról a hajóról, amit kifosztottunk. Mégis, hogy gondoltad, hogy merted idehozni? Meg kellett volna ölnöd, ott ahol találtad!

E-szavak hallatán, a lány csak lapított mozdulatlanul, a szemeit meresztve. Félelmében még pislogni sem mert. Szeme előtt

A szóváltást néma csend követte.

lepergett élete története, mert azt gondolta, hogy most ez a férfi biztosan végez vele.

- Nem tudom Erick, én nem tudtam megtenni, ne is kérdezd, hogy miért, - feküdt a padlón Thomas zihálva kimerülten, vérző arccal, ahogy az ütéstől felreppent a szemhéja.

- Akkor hagytad volna a vízben megfúlni, úgysem húzta volna

sokáig.

- Bocsáss meg, majd valamit kitalálok, hogy jóvátegyem, majd…

- Mit? Ugyan mit tudsz kitalálni? Bitóra fog juttatni mindannyiunkat. – ült le Erik barátja mellé a hideg deszkára, arcát a két tenyerébe temetve. – Édes jó istenem, ettől nagyobb ökörséget még életemben nem pipáltam. – Nézett Thomas-ra kétségbeesett

szemekkel. – Már csak ez hiányzott egy púp a hátamra. És a

többiek? Szerinted, ha megneszelik, hogy itt van egy nő, mi fog

történni? Két hónapja úton vagyunk. Erre nem gondoltál?

Csak a zúgó tenger hangját lehetett hallani. Míg a két férfi egymás mellett ülve bámult a végtelenbe, a nő erőt vett magán, és lassan feltápászkodva, a kapitányhoz sétált remegő lábakkal. Bár még nagyon kimerült volt, és majd megfagyott a hideg vizes ruhában, mégis büszkén kihúzta magát, s didergő hangon megszólalt.

- Már megbocsásson uram, de talán úgy gondolja, hogy engem boldogság tölt el, hogy az ön társaságával kell osztoznom? – Vett egy mély levegőt, s egy szemébe lógó tincset félretolt a kezével. Megrázogatta a piros színű selyemruhája alját, s folytatta mondani valóját. – Ha nem támadja meg galád módon a hajómat, és nem kerülök ide, nem lennék a terhére. De hallja, maga csak a saját nyakát félti, míg engem majd megvesz az isten hidege ebben a vizes ruhában. Félelmemben halálra aggódtam magam, hogy mikor döfi belém valamelyik kalózcimborája a tőrét, - tört ki hisztérikus, hangos sírásban. - De mivel nem volt olyan szerencsém, hogy gyorsan meghalljak, ide kerültem. De Isten a tanúm, nem fogom hagyni, hogy egy hajónyi gazember kénye kedvét tegye rajtam. Sőt, elképzelni sem merem, hogy mit művelnének velem. Hát öljön meg, hallja! Tegye meg most! Legyen már végre vége a szenvedésemnek, mert azt ugyan én nem fogom hagyni, hogy bárki is, csak egy újjal hozzámérjen maga disznó. – s könnyeivel küszködve megemelte a kezét, hogy a férfit arcon csapja.

De az, fürgébb volt, és még mielőtt az ütés elérhette volna, felugrott és elkapta a lány karját a levegőben, melyet erősen tartott mozdulatlanul. Arcuk pár centire került egymástól, s akkor vette csak észre, amikor a nő ismét rikoltozni kezdett, hogy semmit nem tesz csak áll vele szemben, és az arcát bámulja. Nem volt rajta száraz hely egy tenyérnyi sem. A haja is csapzottan hullott a

kecses vállakra, de így is feltűnően szépnek bizonyult. A férfi teljesen belefeledkezett a látványba, ahogy jobban szemügyre vette a nemkívánatos szerzeményüket.

Thomas is felállt és Erick vállára tette a kezét. – Az istenért, ne üsd meg, olyan vékony és gyönge, na és… mégis csak egy nő…

A kapitány, cimborája felé fordította fejét, a szeme szikrát hányt. – Valóban, jól mondod egy nő. De ne aggódj, – erőltetett magára némi nyugalmat, - nem bántom, még…

Majd ismét a lányhoz fordult. – Viszont, ha be nem fogja a száját azonnal, az isten sem tudja megmenteni a haláltól, ha fellármázza a többieket. Úgy hogy ajánlom a saját érdekében, hogy maradjon csendben, vagy én leszek az, aki a tőrét magába mártja. Higgye el hölgyem, ha választanom kell

szemrebbenés nélkül kivégzem, még mielőtt egyet pislogna.

Elengedte a nő kezét, és hátrább lépett. A megszeppent arc láttán, biztos volt, hogy a lány nem okoz neki több fejfájást.

- Thomas, hozz egy kendőt, kössük be a száját, hogy ne tudjon kiabálni, és vidd le a kabinodba. Látni sem akarom reggelig. Csukd rá az ajtót, nehogy eszébe jusson feljönni a fedélzetre, vagy valaki benyisson hozzá. Adj neki száraz ruhát, ezt meg ami rajta van, vesd a tengerbe. Holnap kitalálok valamit, hogy hogyan szabaduljunk meg tőle.

- Na, még csak az kéne, mit képzel? Meg ne próbálja? – Küzdött a lány foggal-körömmel. - Talán azt hiszi, hogy én megvárom, hogy bekössék a számat? – Rikoltozott az éjszakában, amíg Thomas elment a kendőért. - Inkább meghalok, mint hogy kalózok prédája legyek. – azzal kirántotta magát, Erick kezei közül, és a korláthoz rohant, hogy a vízbe ölje magát. Már át is hajította az egyik lábát a korláton, mire a férfi el tudta kapni.

- Maga őrült nőszemély, - ugrott utána a kapitány, - épp elég volt egyszer felcipelni azon a létrán.

Derekánál fogva megemelte s nagy léptekkel beljebb vitte a hajó

egy társam vagy maga közt,

közepe felé. - Jól van, ezt akarta? - Fordította maga felé – Ha nem megy szép szóval, majd megy másként.

Egy ügyes mozdulattal a vállára dobta, és elindult le a lépcsőn, a saját kabinja felé véve az irányt. Hatalmas léptei alatt nyikorgott a deszka, ahogy a fekete bőr csizma hozzácsapódott. Hisz a férfi magas volt és jól megtermett, s a lány súlya csak tetőzte a tömeget, melyet a vékony deszka lépcsőnek ki kellett bírni, hogy alattuk ketté ne reccsenjen.

A lány, vadul kapálózott és két ököllel verte, vagy körmével markolta a férfi izmos hátát, melyet egy bő szabású, fehér csipkésujjú ing védett, amibe már bele volt száradva, a mészárlásban ráfröccsenő áldozatainak vére.

A kabinba lépve, Erick az ágyára dobta a rémült nőszemélyt, aki láthatóan meglepődött a különösen szép berendezés és a kényelmesen nagy ágy láttán. A bútorok a padlóhoz, vagy a falhoz voltak rögzítve. A kabin közepén, egy hatalmas tölgyfa asztal terpeszkedett, melyet megszámlálhatatlan papír, és térkép borított. Körülötte, vörös bársonyhuzatú székek sorakoztak. A falakon, kulcsra zárható szekrények voltak felszerelve, melyek igényes faragott díszítést kaptak. Az ágy, melyen feküdt, szintén keményfából készült, karja ékesen faragott mintával, az ágynemű pedig, a legfinomabb selyemből volt elkészítve, melyet puha toll bélelt.

A szekrényhez lépve a kapitány, kivett egy fehér inget és egy barna

Az ablakokat színes, mintás üveggel rakták be, mely még hangulatosabbá tette a helyiséget. Erick rögtön észrevette a lány csodálkozását, így meg is érdeklődte tőle.

- Mit szól hölgyem, ez a hely kielégíti az igényét egy pár napig, amíg kénytelenek leszünk egymás társaságát elviselni?

Az, azonban nem szólt semmit, csak bámult gyilkos tekintettel a férfira. Arra a férfira, akitől annyira retteg, és akinek a leggyönyörűbb arca van a világon. A cipekedésben a tarkóján összekötött csurkából, kiesett a szalag, mely összetartotta a fekete hullámos hajat, ami most az egész vállát beterítette.

- Ha nem ebben a helyzetben kellett volna találkoznom vele, – gondolta – akár még imponálhatna is neki.
A férfi izmos teste teljesen kirajzolódott a vizes ing alatt. Hatalmas széles válla, keskeny csipeje, és izmos lába is arról árulkodott, hogy nem naplopással tölti el a napot.

nadrágot, majd az ágyra dobta a lány mellé.

- Öltözzön! – Szólította fel – De igyekezzen, nem vesztegelhetünk itt tovább, már így is túl sok időt elpazaroltam maga miatt.

A lány, a ruhadarabokra nézett, és elhúzta a száját. – Maga megbolondult, ha azt hiszi, hogy én ezt fel fogom venni! – Ellenkezett a férfival.

- Rendben, ahogy akarja. Tudja mit? Csináljon, amit akar. Egy óra múlva visszajövök. Remélem, addigra elgondolkodik, és fontolóra veszi ezt a nevetséges viselkedést, amit én, ha az ön helyében lennék, inkább félre tennék. Amúgy sincs abban a helyzetben, hogy bármit is kikövetelhetne magának. Örüljön inkább, hogy még él. Bár ahogy elnézem az esélye, hogy titokban maradjon az itt léte, egyenlő a nullával. Úgy hogy csak rikácsoljon nyugodtan tovább, az első matróz, aki hajnalban felkel, betöri az ajtót, és elvágja a torkát, persze csak az után, hogy megerőszakolta. Mire visszatérek, ajánlom, hogy önkezével szabaduljon meg a ruhájától, ha csak azt nem akarja, hogy én szaggassam le magáról. – Fordított hátat, és komor arccal az ajtó felé indulva ott hagyta a lányt, majd kívülről egy kattanással rázárta.

A fedélzetre érve Thomas jött vele szemben kezében egy kopott kendőt szorongatva.

- Hol van? – Nézelődött a férfi, mivel sehol sem látta a lányt.

- Kénytelen voltam a kabinomba vinni. Megkísérelte visszaugrani a tengerbe. – Nézett a távolba bosszúsan. – Nem kockáztathattam, hogy valaki

- Thomas beszélnünk kell. Mond csak, hogy került ez a lány
annak a vén satrafa Silwerman-nak a hajójára? Azt mondtad, hogy minden rendben lesz, erről a nőről, hogy a csodába nem kaptunk semmilyen információt? – Nézett kérdő tekintettel barátjára.

- Tudom, hogy ez csekély vigasz számomra, de fogalmam sincs… - rázta a fejét értetlenül a férfi.

Majd zsebében kotorászva egy ázott papírost húzott elő, amit
átnyújtott a kapitánynak.

- Tessék, nézd át a saját szemeddel. Itt a szállítólevél mindenről, ami a hajóhoz köthető. A névsor, akik felszálltak rá, a berakodott áru tartalma és értéke, az útvonalterv… Nem tudom, hogy mikor, vagy hol kerülhetett a hajóra. Semmi feljegyzés nincs róla. Amikor

emberek is.

felébredjen a zajra. Lassan kijózanodnak az

az utolsó ládát emeltem ki a raktérből, már teljesen víz alatt volt az egész hajófenék. Alig volt rés, ahol levegőt lehetett venni. Ahogy elmozdítottam a ládát, a hátához volt behúzódva, és amikor meglátott, könyörögni kezdett, hogy ne öljem meg. Pénzt és vagyont ígért, ha megmentem az életét. Azt mondta, hogy az apja jómódú ember és bármit képes érte kifizetni, ha segítek neki életben

maradni.

- Hát barátocskám, – veregette meg Thomas vállát Erick, – lám ezt is elértük, hogy egy nő láttán meglágyuljon a szíved.

A férfinek, bár nem volt jókedve mégis mosolyra húzódott a szája, ha kedvese jutott az eszébe.

- Nem dehogy, nem arról van szó amire gondolsz. Hisz tudod, hogy az én szívem már foglalt. Mary-t szeretem. De őszintén, te meg tudtad volna ölni?

- Nem tudom, nem szoktam gondolkodni, mielőtt belemártom

valakibe a pengém élét.

- Akkor miért nem tetted meg, amikor idehoztam? Hisz csak bajt hoztam a fejedre.

- Valószínűleg azért, mert nekem is meglágyult a szívem. Sőt, jobbat mondok. Talán az eszem is elhagyott, hogy miatta kockáztatom, közel negyven ember életét.

Olivia megrökönyödve, mozdulatlanul ült a hatalmas ágy közepén. Pusztán szemeivel mérte fel a helyiséget, mely rabságának otthont adott. A félelem és a kétségbeesés, teljesen eluralkodott rajta. Hallgatózott, hátha kintről beszűrődik valamilyen zaj, vagy beszélgetés. Várt még néhány percet, miután rákattant a zár, majd lassan lemászott a kényelmes fekvő alkalmatosságról, és lábujjhegyen az ajtóhoz lopózott. Fülét a kemény tölgyfa ajtóhoz nyomta, de így is csak a deszkák nyikorgását, és a szél süvítő hangját l

ehetett hallani. Aggodalmában, már meg is feledkezett arról, hogy a csurom vizes ruhában gyönge teste egyfolytában remegett.
Karját összefonta a mellkasán, úgy reszketett.

- Most mi tévő legyek? – Gondolkodott el magában rápillantva, az ágyon heverő ruhadarabokra, amit a kapitány hagyott ott neki.

Ha enged a férfi akaratának, akkor az elkönyvelheti nyereségét, s majd örülhet, hogy ő behódolt végül. Viszont ha nem veszi le magáról a hideg vizes holmikat, biztos, hogy megfázik és talán meg is hal a kínok kínjával. Mert ugyan ki gondozna egy foglyot. Még az is megfordult a fejében, hogy talán élve a vízbe dobnák, még mielőtt kilehelné a lelkét, csak ne legyen tovább a terhükre. Fejében megállás nélkül követték egymást a gondolatok, és a lehetőségek. Azzal viszont tisztában volt, hogy bármennyire is ódzkodik az ötlettől, saját érdekében a ruhájától minél hamarabb meg kell szabadulnia.

De csak nem fog egy ormótlan inget, és egy férfinadrágot magára húzni… - Azt már nem.

Néhány lépést téve az ágy végében megpillantott egy hatalmas

faládát, melyet vaspántok tartottak össze. Talán ezekben talál valami hasznos holmit, amit magára húzhat, elvégre ez egy kalózhajó, s saját szemével látta, hogy az Aqvarosa-ról is áthozták az összes finom szövetet, és ruhát, amit ott találtak. Megpróbálta kinyitni a ládát, de azt egy hatalmas lakat zárta le, így nem járt sikerrel.

- Nem baj. – Nézett szét, szemeit a falon lévő szekrényre irányítva. – Talán abban lesz valami. - Odalépett, s az ajtókat vadul tépte fel egymás

után, de edényeken, kupákon,

és evőeszközökön kívül egyebet nem talált.

Lelkesedése, hamar keserűségbe csapott át. – Átkozott kalóz! Miért pont az én hajómat kellett ennek kifosztania?

Könnyei lassan potyogni kezdtek. Majd két térdére rogyott és a földön ülve sírdogálni kezdett. Legszívesebben ordított volna, ahogy a torkán kifér, de nem feledhette, amit az a nyomorult mondott neki, hogyha meghallják, hogy ott van, megölik. Néhány percnyi gyengeség után, erőt vett magán. Találnia kell valamit, bármit, ami reményt nyújthat számára. Felállt, és az asztalhoz lépett. A rengeteg papírhalmot nézte. Egymás után szépen sorjában elkezdte átolvasgatni a dokumentumokat, de azoknak sem volt semmi

jelentőségük számára. Volt még néhány térkép is, de sehogyan sem tudott kiigazodni rajtuk. Dühében egy csapással a földre seperte az egészet, melyek szanaszét repültek, s beterítették a kabin padlóját.

- Hát még sincs más választásom, – dünnyögött, s lassú lépésekkel az ágyhoz sétált. Kezébe vette a fehér inget, és nézegetni kezdte. – Nocsak, milyen finom az anyaga, és milyen előkelő csipke díszíti. – Forgatta. Majd az orrához emelte és beleszippantott. – Az illata is jó, ahhoz képest, hogy ki hordja. – húzta félre a száját. – Hát legyen, felveszem ezt az istenverte göncöt.

Az inget visszadobta az ágyra, és keservesen megszabadult a
ruhájától. Igyekeznie kellett, nehogy közben valaki rányissa az

ajtót, s meglássa a meztelen testét. Így gyorsan felvette az inget, mely majd csak a térdéig ért.

Magára nézett és elgondolkodott. – Ki a fene hord ekkora méretű ruhát?

Aztán a nadrágba is belebújt, ami igencsak nevetséges látványt nyújtott, mert majd a hónaljáig ért fel.

- Nem baj, itt úgy sem látja senki, – gondolta, – s a ruháját
kiterítette az egyik szék karjára, hogyha majd megszárad, úgy is visszaveszi. Leült, és ismét pityeregni kezdett. Már az éhség is elkezdte mardosni a gyomrát, de egyelőre örült, hogy él. És ahhoz képest eléggé szép, és tiszta helyen van. De vajon meddig fogják itt bezárva tartani? Abban biztos volt, hogy megölni nem akarják, mert azt már rég megtehették volna. Már csak azt szerette volna tudni, hogy mi lehet a szándékuk vele.

- Igaz, hogy a másik férfinak, akiről az óta megtudta, hogy

Thomas-nak hívják, felkínált pénzt, és még sok minden mást, de

hiába, ő is csak egy matróz lehet a többiek közül. – Könyvelte el magában.

Az életéről a kapitány dönt. S ahogy elnézte, azt nem olyan fából faragták, mint ezt a bizonyos Thomas-t. Ebben az esetben még az is teljesen mindegy, hogy mennyire szép ábrázata van, akkor is egy nyomorult

vetette véka alá, hogy bármikor megöl, ha a helyzet úgy kívánja.

Ó, hogy mennyire gyűlöli ezt az ember, ezt, aki elvette élete szabadságát, és kifosztotta vagyonából. Bárhogy is, ha valamilyen módon egyszer még egészségesen földet ér a lába, megesküszik, hogy bitófára juttatja ezt a hitvány kalózt, az egész legénységével együtt. Hisz, ő már tudja, hogy néz ki. A hajóról is tud némi leírást adni, bár eddig csak a sötétben látott néhány részletet belőle. Akárhogyan is, megkeserüli még, hogy vele ezt tette. Fejét a két karjára hajtotta, és kétségek közt vergődve elszunyókált az asztalon.

gazember, és én, a fogja vagyok. Sőt, nem is

Mire a nap első sugarai felütötték fejüket a látóhatáron, a Piranján már javában mozgolódtak az emberek. A kapitány, még le sem
feküdt az éjszakai portya, és az azt követő kellemetlen incidens óta. A mellkasán összefont karral, széttett lábakkal állt a taton. Onnan kémlelte a felkelő nap ragyogását, ahogy megcsillant a békés
víztükrön, és az árboc csúcson. Mióta kalózkodásra adta a fejét, mindig ez volt az a hely, és ez a pillanat, amikor ide vonult el magának, ha valami mardosta a lelkét. Ez a néhány perc, ahogy a nap felragyog a látóhatáron, minden gondját elfeledtette vele, ha csak egy röpke pillanatra is. Megint felvirradt egy újabb nap, megint volt egy újabb esély, hogy közelebb kerülhessen ahhoz a perchez, amelyet oly régóta vár. A kabinjában lévő lány, eszébe juttatta nővérét. Fiatal volt, és erős. Nem kellett volna még meghalnia. Szemébe könny szökött, melyet inge bő ujjával törölt le. No és a szülei, ha tudnák, hogy milyen magányos nélkülük… Ő a kőkemény, hírhedt kalózkapitány, akiről mindenki azt hiszi, hogy nincsenek érzései.

Hűvös volt, és lengedezett a szél. A vállát beterítette egy sötétzöld, gazdagon díszített kabát, de így is fázott.

- Talán a kimerültség teszi, - gondolta, hisz ő sosem fázik.

Hozzászokott a párás, nyirkos, szeles időhöz, ami a tengeren uralkodott. Annyira bele volt mélyedve a gondolataiba, hogy meg sem hallotta, hogy valaki a nevén szólítgatja. Mikor vállához ért egy kéz, akaratlanul is ütésre készen fordult a matróz felé, aki csak azért merte megzavarni, hogy közölje vele, kész a reggeli.

- Hát, persze, - húzta összébb magán a kabátot, – már is

megyek. És Charlie, mond meg a szakácsnak, hogy pakoljon meg jól egy tárcát ennivalóval, mert a kabinomban akarom elfogyasztani. Mindjárt lemegyek érte.

- Rendben, kapitány! – Szólt az ifjú tengerész, s egy ugrással a hajó közepén termett sietve le a hajókonyhára.

Erick, lassú léptekkel indult utána. Semmi porcikája nem kívánta, sem a reggelijét, sem pedig azt a pillanatot, amikor szobájába

lépve megint el kell viselnie a dühös nő tekintetét, mellyel majd

keresztül szúrja.

Mégis kénytelen volt hozzá visszamenni, és valahogy információt kicsikarni belőle, hogy hogyan került arra a hajóra. Tudta jól, hogy nem lesz könnyű dolga. A konyhában a szakács, már a karján
tartotta a jóféle étkekkel megpakolt tárcát, és már indult volna is, hogy a kapitány szobájába vigye. Szerencséjére, épp szembe találkozott vele, és átvette tőle. Lassan halad a hajó végében
elhelyezkedő lakosztálya felé… túlságosan is lassan. A tudat, hogy mindjárt odaér, fölöttébb visszatartotta. Óvatosan lépkedett le a deszka lépcsőfokain, az ajtó előtt megállt, és hallgatózni kezdett, de egy apró nesz sem szűrődött ki. Finoman elfordította kulcsát a zárban, és lassan kinyitotta az ajtót. Kicsit nyugodtabb lett, amikor meglátta a lányt az asztalra borulva aludni. Annak viszont cseppet sem örült, hogy az asztal tartalma beborította a padlót. Amerre csak nézett, a papírjai, és térképei hevertek. Finom léptekkel beljebb lopózott, és az asztal másik végére rakta a megpakolt tárcát. A lány olyan mélyen aludt, hogy nem vette észre a látogatóját. Erick, kényelmesen elhelyezkedett, egy vele szemben lévő széken, s néhány falatot a szájába rakott, úgy nézte az ártatlannak tűnő teremtést. Annyira el volt foglalva a gondolattal, hogy milyen állapotban találja a lányt az érkezésekor, hogy észre sem vette, hogy már az ő ruhájában van átöltözve. Száját, mosolyra húzta a látványtól.

- Lám, hát mégis megjött az esze a makacs nőszemélynek.

Azután még pár harapást bekapott és jóízűen csemegézett, a jóféle étkekből. Azon gondolkodott, hogy felkelti a nőt, de végül, hosszas dévánkozás után arra jutott, hogy, legalább míg alszik, addig sem idegesíti a lármázásával. Nem volt ő efféle női hangulatingadozásokhoz hozzá szokva, és egyáltalán nincs szüksége rá, hogy megint elkezdje. Túlságosan is kimerült volt, már több mint huszonnégy órája nem pihent, s közben még egy csatát is megvívott. Ágya felé nézett vágyakozó tekintette, milyen jó is lenne most belefeküdni a puha selyemágyneműbe. De nem merte megkockáztatni, nehogy a nő felébredjen és valami esze-veszett ötlettől vezérelve, életére törjön. Így szunyókált el ülve a széken.

Nem tudta, meddig aludhatott, de az éles fájdalom, mely álmából felverte, kimondhatatlanul erős volt. Szemét résnyire nyitva, megpillantotta maga mellett állni a lányt egy ólomkupával a kezében, melyet vadul szorongatott. Fejéhez kapva ujjait nedves érzés járta

át. Tenyerébe nézve, gyorsan pattant fel, amikor meglátta a vért a bőréhez tapadva.

- Átkozott némber, - rontott neki a nőnek, s egy durva mozdulattal karjánál fogva, az ágyra repítette. – Hát ez a köszönet érte, hogy megkíméltem azt a nyomorult életét? Hálátlan cafka, - törölgette a lecsorgó vért arcáról

- Eddig kegyes voltam, de itt a vége, úgy hogy most vagy válaszol minden kérdésemre, amit felteszek magának, vagy kidobom a kabinból, és mentem a vízbe fojtom. Higgye el egy szemernyi lelkiismeret furdalásom sem lesz tőle. – Állt az ágy előtt goromba tekintettel figyelve a nőt.

Az, még mindig a kupát szorongatta harciasan, sőt őt méregette, talán egy újabb alkalomra várva, hogy ismét lesújthasson rá a kemény tárggyal.

Erick, kezét a lány felé nyújtotta. – Adja ide azt a kupát, ne várja meg, hogy erővel vegyem el.

A lány azonban, váratlan fordulatot véve könnyekben tört ki, és a földhöz vágta harcias eszközét. – Tessék, dobjon a vízbe, mire vár? – Kezdett bele megint kellemesnek nem mondható siránkozásába.

A kapitányt majd szétvetette a tehetetlen düh, hiszen nem tehetett kárt a nőben, mert mindenképp szüksége volt az információra, amit csak tőle tudhatott meg. És egyébként sem szerette volna bántani. Végül is csak egy ártatlan nő, aki valahogy rá került arra az átkozott hajóra, ami épp az ő célpontja volt. Ha tudta volna, hogy egy fehércseléd is utazik a hajón, biztos nem támadja meg. Talált volna más módot, hogy meglékelje a vénember vagyonát. De most már nem tehetett egyebet. Valahogy el kell viselni ezt a „problémát”, ami az ölébe csöppent Thomas gyöngeségének köszönhetően. Az ágytól eltávolodva a szemközti oldalon lévő szekrénynek vetette a hátát, onnan kémlelte a nőt.

- Csupán néhány kérdés erejéig maradok, s ha a válasz, amit ad kielégítő lesz, menten magára hagyom.

- Mondja, mi a fenét akar tőlem? – vonta kérdőre a lány, s az ágyszélére ülve megigazgatta magán kényelmetlen öltözékét. Haját, mely kecses vállát borította, egy laza mozdulattal megtekerte, és hátradobta. Úgy bámult bele a kapitány szemébe.

A férfi zavarában, megköszörülte torkát, s szemét a padlóra

mely a fején lévő sebből folyt.

szegezte. Nem is értette, hogy törhetett rá ez az érzés. Ilyen még sohasem történt vele. Hisz bár merre jár, rajongva vonzódnak hozzá a nők. Néha már terhes is számára ez a fajta viselkedés. Többnyire ő szokott az lenni, aki zavarba hoz egy hölgyet, nem pedig fordítva.

- Thomas azt mondta, hogy vagyont kínált neki, ha nem öli meg, - kezdte mondandóját. – Igaz ez, halljam?

- Természetesen, - erősítette meg a lány ígéretét. – Az apám igen jómódú ember, bármennyit képes kifizetni annak, aki kimenti

lányát egy kalóz karmaiból.

Szándékosan fogalmazott így, hogy a férfit tovább dühítse.

- Az apja? Talán ha megmondaná az apja becses nevét, könnyebb dolgunk lenne.

- Silwerman, az apámat Joseph Silwerman-nak hívják. És tudja meg, dúsgazdag. Bármit képes értem megadni. De én nem hinném, hogy maga ismeri. Hogyan is ismerné? Maga egy „kalóz,” – hangsúlyozta. – Itt éli az életét ezen a nyomorult helyen.

- Joseph Silwerman… - ismételte a kapitány a nevet undorral az arcán. - És ön, a lánya? – Kérdezte kezeit ökölbe szorítva.

- Igen, képzelje, - húzta ki magát nagy büszkén a nő. – S ha sértetlenül hazavisz, biztosíthatom, hogy az apám busásan meghálálja magának.

- Most már csak azt árulja el nekem, hogy maga mit keresett az apja hajóján? És hol szállt fel rá?

- Kikérem magamnak! - Nevetett fel a lány hangosan. - Uram, ön egy fatális tévedés áldozata. Maga az én hajómat támadta meg, nem pedig az apámét. Épp hazafelé tartottam Amerikából, mivel befejeztem az ott végzett tanulmányaimat, s ez alkalomból ez a hajó volt az apám ajándéka, amit kizárólag nekem vásárolt, és értem küldött, hogy ezen utazzak haza. Amit ön, nem átallott megtámadni, kifosztani, megölni az egész legénységem, engem pedig bezárni ebbe az istenverte helyiségbe.

Erick-et a víz is kiverte az imént hallottaktól. Dühét alig tudta elnyomni, ezért jobbnak látta, ha minél előbb elhagyja a kabint. Pár lépést tett az ajtó irányába, aztán elgondolkodva visszafordult. – A nevét! – Vetett egy kurta pillantást a nőre.

- A nevem? Olivia Silwerman.

- Rendben, Olivia. Az első adandó alkalommal partra teszem.

De addig is szedje össze a földre dobált térképeimet, és ott az ennivaló egyen. Már biztosan nagyon megéhezett mióta itt tartózkodik.

Hátat fordítva a nőnek határozott lépésekkel kiviharzott a

kabinjából, becsapva maga mögött az ajtót.

A fedélzetre érve, megkereste a fedélzetmestert, és utasította, hogy forduljanak meg, és tartsanak a szárazföld irányába. Majd a hajókorláthoz sétált, és rákönyökölve kémlelte a látóhatárt. Thomas rögtön észrevette a gondterhelt férfit, ahogy az is szemet szúrt neki, hogy a kapitányon még mindig ugyan az a véres ing van, amit még a tegnapi ütközet során is viselt. Amikor Erick lement a kabinjába, és hosszú idő múltán sem jött fel, ő utána nézett, hogy mi lehet az ok, mely oly sokáig lent tartja, és nyugodtan távozott, amikor résnyire nyitva az ajtón bekukucskált, és látta, hogy a lánnyal együtt mind a ketten alszanak az asztal két végében. Nem akarta zavarni, kérdésekkel fárasztani, hisz rá fért a pihenés. De most, hogy a Piranja egy nagy fordulatot véve a szárazföld felé veszi az irányt, rögtön megsejtette, hogy valami biztosan nincs rendben. Nem ez volt az úti céljuk. Legalábbis, tegnap még más volt a terv. Továbbá a véres ing sem árulkodott semmi jóról. Nem szokott a kapitány szennyes ruhában járni. Ki nem állhatta a mocskot, és ezt az embereitől is szigorúan megkövetelte, hogy példáját követve a lehetőségekhez mérten, tartsák magukat tisztán. Már-már oly betegesen ragaszkodott e hóbortjához, hogy nem röstellt a hajóra két embert csak azért leszerződni, hogy azok a minden nap levetett szennyes mosásával töltsék a napot. Így nagyobb volt az esélye annak is, hogy sok betegségtől megkímélje az embereket, melyeket a kosz vonzott. Leszaladt a kabinjába, s visszatérve onnan, egy tiszta inggel a kezében lépkedett barátja felé.

- És eztán? Hogyan tovább? – Nyújtotta át a tiszta ruhát a kapitánynak.

- Mire célzol? – Vette át Erick az inget, és miután a földre dobta a koszos holmit, melyet lefordított magáról, gyorsan fejébe húzta a másikat, amit Thomas-tól kapott.

- Miért fordultunk meg? Mit szándékozol tenni? - Érdeklődött.

- Sokat gondolkodtam, s arra az elhatározásra jutottam, hogy a nőt az első adandó alkalommal partra teszem.

- De hát ez kész őrültség! – Botránkozott meg Thomas, barátja

döntésén. – Az első dolga az lesz, hogy a hatóság kezére adjon minket. Már megbo

s így minden döntés a te kezedben van, és én nem kérdőjelezhetem meg. De ezt semmiképp nem tartom jó ötletnek. Tiszta őrültség. A vesztünkbe rohanunk.

- Igen, így van, - folytatta Erick nyugodt hangon. – De talán, erre akkor is gondolhattál volna, amikor ide hoztad a nőt. Mégis mire számítottál? Hogy majd szépen lesétál a hajónkról, haza megy, és majd elfelejti mind azt, ami itt történt vele a tengeren? Viszont ettől jobb nem jutott az eszembe, és nem is akarok sokáig bajlódni vele. Az átkozott nőszemély nem átallott fejbe vágni egy kupával, míg aludtam. Már az is kész csoda, hogy egyáltalán élek, s ha nem te hoztad volna ide, isten a tanúm, hogy már rég a tengerbe dobom.

Thomas mosolyra húzta a száját. - Fejbe vágott? Egy kupával?

- Úgy bizony, s ha fel nem ébredek, valószínűleg addig ismételgeti az ütést, míg ki nem leheltem volna magamból az utolsó szuszt is.

- Én meg már kezdtem azt hinni, hogy összemelegedtetek ti ott ketten, – nevetett jóízűen. – Amíg szunyókáltál, voltam lent. De ahogy benyitottam, olyan kellemesen elvoltatok egymás társaságában, már azt gondoltam, hogy békét kötöttetek. Főként, mivel a húsos tárca is az asztal közepén állt, jócskán megdézsmálva.

- Menj a fenébe a vicceiddel, - csattant fel Erick. - Talán elment az eszed? Csak nem fogom összeszűrni a levet az ellenségem lányával?

- Na-na, várjunk csak barátocskám, hogy érted azt, hogy az ellenséged lánya? No és melyiké a sok közül?

- Néha azon gondolkodom, hogy agyonüsselek, vagy inkább fellógassalak. - Csóválta fejét a kapitány Thomas-ra nézve. – Akár hiszed, akár nem, az a nő ott lent az „én” kabinomban,

Olivia Silwerman. Annak a nyomorult vén kéjenc Silwerman-nak az egyetlen lánya. S míg én azon munkálkodom, hogy tönkretegyem a vén gazembert, lássanak csodát, te ide hozod a lányát.

Thomas szólni sem tudott meglepetésében. Két kezével vadul

beletúrt, göndör fürtjeibe, egy nagy levegőt véve.

- Az isten verje meg… – nézett aggódó tekintettel. – De hát

honnan tudhattam volna? Arról hallottam, hogy van egy gyermeke, de igazából sosem érdekelt, hogy fiú-e vagy lány.

- Most már ne marcangold magad. Meg van még az a híres lista?

csáss, tudom, hogy te vagy a kapitány,

- Persze, még nem dobtam el. – Nyúlt a nadrágja zsebébe, és nyújtotta át Erick-nek az ázott papírost.

- Most már ne marcangold magad. Meg van még az a híres lista?

- Persze, még nem dobtam el. – Nyúlt a nadrágja zsebébe, és nyújtotta át Erick-nek az ázott papírost.

- Már azért is fellógathatnálak, hogy bizonyítékot őrizgetsz, - vette kezébe az irományt, és mohón böngészni kezdte, hogy mégis mi lehet az, amit eddig nem vettek számításba. Legalább tízszer végignézték elejétől, a végéig. Minden stimmelt, csupán egy dolog hibádzott, melyre Erick, csak most jött rá.

- Nézd! – Bökött az ujjával a névsorra, melynek legtetején az első sorban, a hajó tulajdonosa szerepelt. – Silwerman. - Suttogta. – Csakhogy ez nem a vén lókötő, hanem a lánya, - világosodott meg az elméje. – Hisz még dicsekedett is vele, hogy az ő tulajdona volt a hajó. Állítása szerint az apja vette neki, s még ami a legnevetségesebb, hogy azt hiszi, hogy dúsgazdag. Ez csak két dolgot jelenthet. A nő még nem tudja, hogy az apja teljesen tönkre ment, vagy hazudik. Viszont ez a mi helyzetünkön semmit sem változtat

- Akkor most mit tegyünk?

- Amit az előbb is mondtam neked, partra teszem. Azért fordultam a szárazföld felé. Estére, ha isten segít, már megközelítjük a látóhatáron Anglia partjait. Addig menj, és pihend ki magad, és éjfélre rendelj el őrségváltást a kormánynál. Viszont arra nagyon ügyelj, hogy a mi embereink közül küldj ki valakit. Az újonnan szerződöttekben egy cseppet sem bízom. - Utasította Thomast. – Ugyanis te leszel az, aki a partra viszi. A többit majd megtudod, ha eljött az ideje.

Erick a főárboc alatt lévő összetekert kötélcsomóra fektette megfáradt tagjait. Vastag méregzöld kabátját magára terítve, gondolta szunyókál egy keveset. Kényelmesebb fekvőhelyet nem választott, nehogy átaludja az éjszakát, s a nő véletlenül ott maradjon.

A férfi egy cseppet sem örült a kapitány döntésének, de tehetetlen volt. Semmi jobbnak mondható ötlet nem jutott az eszébe, viszont abban Erick-nek van igaza, hogy valahol ki kell tenni a nőt, míg lázadás nem tör ki. Ráadásul még meg is kísérelte agyonverni barátját. És még a zsákmányolt árutól is meg kell szabadulniuk. Kétségek közt vergődve indult szállására. Bár sosem látta volna meg azt a nőt, csak a bajt hozta magára, és a barátjára is.

Egyéb sem hiányozna, egy napot is alig bírt ki mióta a sors oda vetette. Amúgy is, onnan pont szemmel tudta tartani a kabinjába vezető lépcsőlejárót, arra az esetre, hogyha valakinek eszébe jutna lemenni a szállására.

Ez idő alatt Olivia már halálra unta magát a kapitány kabinjában. A színezett ablakhoz botorkált, s megpróbált rajta kinézni, de semmit sem látott, csupán annyit tudott kikövetkeztetni, hogy már biztosan este, vagy éjszaka lehet, mert teljes sötétség borult a lakosztályára. Szinte semmit sem látott, csupán a hold sugara világította meg az üveget, ebből szűrődött be némi fény. De úgy emlékezett, mintha az asztalon lett volna egy gyertya, még mielőtt a földre söpörte volna a papírokkal együtt.

- Hogy a fene vinné el ezt az átkozott helyzetet! – Mormogta.

Most még a gyertyát is meg kell keresnie, ha nem akar egész éjszaka a vak sötétben tapogatózni. Sőt, még a papírokat sem szedte össze, pedig a kapitány kifejezetten utasította, mielőtt magára hagyta. – Én konok. – Gondolta a padlót bámulva, ezt már akkor is megtehette volna, amikor még világos volt. Az igazság pedig az, hogy kár lenne a férfit tovább dühíteni, amikor megígérte neki, hogy partra teszi.

Viszont ki tudja, az hány nap múlva lesz?

Addig csak félre kell tennie azt a fene nagy büszkeségét, bár hogy is ragaszkodik hozzá. Be kell látnia, hogy itt az ő szava, semmit sem számít. Letérdelt a nyikorgó deszkára, s elkezdte összeszedegetni a térképeket, és azokat a dokumentumokat, amelyek előtte az asztalon foglaltak helyet. Kemény volt a padló, nem volt ő ahhoz szokva, hogy efféle helyeken térdepelgessen. E-helyett a kényelmes bársonyborítású bélelt kanapék, és fotelek jelentették számára a kényelmet. Fájt is a lába. Törte a keményfa, de nem volt választása, magának kereste a bajt. Otthon bezzeg nem kellett ilyesmivel foglalkoznia, a cselédek körbe zsongták, s kielégítették minden kívánságát.

Lassan összeszedegette a papírhalmazt, de gyertya után hiába kutatott, sehol sem talált. Már áttapogatta az egész kabint, de mindhiába. A sötétben kell ülnie, vagy jobb esetben aludnia, ha tudna. Álom viszont sehogy sem jött a szemére.

- És ha álmában megtámadja valaki? – Gondolkodott – Még az is

Bár eddig semmi jel nem mutatott ara, hogy kívánná, azért sosem tudni,

- Már csak ez hiányzott, mindjárt összepisilem magam. Jó ég, most mitévő legyek? Itt nem láttam sehol éjjeliedényt, vagy valami hozzá hasonló tárgyat, amibe elvégezhetném a dolgom, és ráadásul be vagyok ide zárva, hogy még ki se tudjak menni. Akkor most mit tegyek? Csak nem fogok a földre pisilni. Bár, ha nem találok valami megoldást, a nadrágba fogom engedni. Meg is érdemelné a nyomorult féreg, hogy összepiszkítsam a nyamvadt rongyát.

A ruhája egy karnyújtásnyira lógott a szék karján kiterítve. Megmarkolta a nehéz selymet, de még az alsószoknyája nem száradt meg. Így kénytelen lesz továbbra is a kapitány ruháját viselni, ami nagyon kellemetlen volt számára. A hatalmas ruhadarabok sehol nem illeszkedtek a testéhez, nevetségesen lógott rajta az ing is, és a nadrág is. Feltápászkodott, és az ágyhoz lépkedett. Ráült a finom selyem ágynemű szélére, lábát felpakolta, és az oldalára fordulva nyugovóra helyezte magát. Így pihent néhány percet, azonban nem tudott elaludni. A félhomályban szemével pásztázta a helyiséget. Mivel semmi neszt nem hallott, felült, és az ajtóhoz osonva hallgatózni kezdett. Úgy rémlett neki, hogy amikor a kapitány kiment, mintha nem hallotta volna a zár kattanását. Vagy csak képzelődik szorult helyzetében? Egy próbát meg ér. Mit veszíthet? S egy finom mozdulattal, lassan lenyomta a kilincset. A szája is tátva maradt meglepetésében, mert az ajtó kinyílt.

sem ér. Vagy mégis? – Őrlődött magában.

- Akkor csak jól emlékeztem, – nyugtázta le magában. – De most mit tegyek? A férfi szerint nem mutatkozhatok a fedélzeten, sőt meg is fenyegetett.

Csak állt és gondolkodott. Ha már így adódott, csak ki kell mennie, ha másért nem, akkor csak annyi időre, míg valahonnan nem kerít valami edényt, amiben elvégezheti a dolgát, s hogy ne ismerje fel senki, egy rögtönzött ötlettől vezérelve az ágyhoz lépve magára húzta a lepedőt, melybe jól beleburkolózott.

előfordulhat, hogy a kalóz mégis visszajön, s majd megpróbálja magáévá tenni.

- Hihetetlen, hogy ez velem történik. – ült a földön lábait két karjával átkarolva. S hogy még tetézze az így is meglévő problémáját rátört egy kellemetlen érzés, melyet már alig tudott elviselni.

hisz az egy hitvány gazember, egy gyilkos. A szava semmit

Az ajtót résnyire kinyitotta, hogy a feje kiférjen. Kikukucskálva hallgatózott, szemét a fedélzetre vezető lépcsőre szegezve. Csak a lágy szellő susogása és az árboc nyikorgása törte meg néha az éjszaka csendjét.

Lassú léptekkel indult meg, de a járás elég nehézkesnek bizonyult, mert a nadrág hosszú szárára, és a lepedő aljára minduntalan rálépett. Kezével pedig szorosan kellet fogni az anyagot, nehogy valaki az arcát meglátva felismerje, hogy nem közülük való.

- Gyere csak te átkozott! – Suttogta – Legalább most kiderül, hogy ki dézsmálja éjszakánként a konyhára kiosztott adagok porcióját.

Tőrét szúrásra készítette a kabát alatt. – Nem tudhatom, – gondolta, – hátha még védekezni is kell.

- Hamar megjárom. – Gondolta – Ha nem lát meg senki, akkor a kapitány sem fog megróni a tettemért, s visszatérve nyugodtan nyugovóra térhetek.

- Biztosan mindenki alszik már. – Suttogott magában.

Lassan lopakodva elindult a lépcső teteje felé. Ahogy elérte a fedélzetet, óvatosan lépett fel, s szemlélte a nyikorgó hajótestet. Így állt egy helyben egy darabig, de senkit sem látott.

- Jól gondoltam, már alszanak a gazemberek. Most már csak keresnem kell valami helyet, ahol nyugodtan könnyíthetek magamon, s már jöhetek is vissza. – Tervezte meg a dolgot – Legalább most alkalmam adódik rá, hogy jobban szemügyre vegyem a fedélzetet, hogyha partra kerülök és feljelentem, leírást tudjak róla adni.

Erick az oldalára fordulva szunyókált, kabátját fejére húzva. Csak egy apró rész hagyott szabadon, hogy a kabinjába vezető lépcsőlejárót beláthassa, mikor álmából megébredve résnyire megnyitotta fáradt szemeit. A látványtól a víz is kiverte. Valamelyik istenverte alak itt kószál a fedélzeten, s biztos, hogy gaz szándék vezérli, mert testét elfedve álcába settenkedik a kabinja környékén. Óvatos mozdulattal nyúlt a nadrág derekába dugott tőrért.

Már egy ideje figyelte az éjszakai portyázót, de az, semmi lényegesnek tűnő dolgot nem tett, csak bolyongott összevissza a fedélzeten. Erick el nem tudta képzelni, hogy mi dolga lehet az illetőnek, mert az ő kabinja bejáratát is elkerülte, és a konyhába sem ment be. Minden esetre éberen figyelt, s egy percre sem vette le a szemét a jövő-menő emberről.

Olivia, lassú léptekkel haladt a hajó belseje felé, fejét ide-oda

kapkodta, hogy minél több részletet meg tudjon nézni és megjegyezni a hírhedt kalózhajóból, ahol most neki egyedül megadatik, hogy élve lekerüljön róla, s leírást tudjon a hatóságoknak adni. Eddig még nem is látta, hogy a hajó mennyire hatalmas és masszív, sőt egyes részei feltűnően, szépen megmunkált volt. Igaz, amikor odakerült, csak néhány percet töltött a fedélzeten, az a kevéske idő pedig nem volt alkalmasnak mondható arra, hogy jobban szemügyre tudja venni a részleteket. A vitorlák dagadtak az enyhén lengedező szélben, és az éjszaka sem volt kellemesnek

mondható. Tiszta volt a levegő, az eget milliónyi csillag borította. Magáról megfeledkezve bámészkodott, amikor oldalra tekintve a távolba, mintha valamiféle fényt látott volna meg. – Nyilván csak képzelődök. – Motyogta magában. – Hisz a nyílt tengeren vagyunk, ugyan mi világítana itt az éjszaka közepén. Az, meg sem fordult a fejében, hogy miközben ő a kabinban tartózkodott a kapitány utasítására, a Piranja a szárazföld felé vette az irányt. Amikor a távolból egy mogorva hang ütötte meg a fülét.

- Gus te vagy az? – Kurjantott a férfi.

A nő nem szólt, nem is tudta, hogy honnan hangzott a kiáltást, de megrémülve szaporábban kezdett lépkedni apró mezítelen lábaival. Már majdnem futásnak eredt, amikor megpillantotta a hajókormánynál álló tagbaszakadt embert, aki épp őt figyelte. Ám a nagy sietségben nem vette észre az útjába kerülő csizmát, melyben olyat vágódott, mint egy zsák.

Erick ledobta magáról kabátját, s egy szempillantás alatt felugorva, tőre hegyét a lepedőbe nyomta, lábával ránehézkedve a földön fekvő testre.

- Meg ne mozdulj kutya, vagy mentem megdöglesz! – Suttogta, nehogy fellármázza az alvó matrózokat. – Hadd halljam, ki vagy? És mit keresel itt elfedett a képpel? – Kérdezte a lába alatt heverő személyt.

- Ha lemászik rólam, akkor az okát is elmondom, hogy mit keresek. - Hallatszott a vékonyka csengő hang.

- Maga? – Ugrott félre Erick, tőrét a hajópadlóra dobva – Mi az istent keres maga itt éjnek évadján? Sőt, megmagyarázná, hogy hogyan tudott kijönni a kabinomból? Majd a frászt hozta rám. Hallja, csak a szerencséjének köszönheti, hogy nem döftem át a testét. Bár ha bele gondolok, nem nagy kár lett volna önért, végül is csak

viszonoztam volna a kedvességét, amit a szállásomon, meg mert tenni velem. - Nézett meredten a nőre, aki lassan elkezdett feltápászkodni a lepedőt lehajítva magáról.

-Természetesen uram, - kezdett a nő magyarázkodni. – Hát persze, hogy megmagyarázom! - Pufogott feldúlt arcot vágva.

- Nem megmondtam magának idióta nőszemély, hogy itt nem mutatkozhat? – Rázta a nőt két vállánál fogva. – Mégis hogy merészeli megszegni a parancsomat?

Oliviának nagyon fájt, ahogy a hatalmas tenyér erőteljesen markolta gyenge testét. - Engedj el te átkozott! – Kiáltotta el magát gondolkodás nélkül.

Erick levette kezét a nőről, aki megtántorodva hátrább lépett.

- Maga egy átok! Egy csapás! – Hangoztatta a férfi, mélyen a nő szemébe nézve - Mégis mit remél? Maga… maga…, halott ember… - hajolt a nő felé, eltorzult ábrázattal, aki hirtelen arcon csapta

- Talán megvárhatnád te elvetemült kalóz, hogy elmondjam az okát, amiért a fedélzetre jöttem, - tombolt a nő. – Csak neked köszönhetem te senkiházi, hogy itt vagyok. Te meg magadnak, mert nem volt annyi eszed, hogy rám zárd az ajtót. S ha már itt tartunk, - folytatta – bárki bejöhetett volna hozzám az éjjel, s te észre sem vetted volna, mert aludtál, vagy az isten tudja, hogy mit csináltál. Bár kétlem, hogy ebben a göncben amit rám húztál, – nézett magára – bárki is megóhajtaná a társaságomat. Nevetség tárgya vagyok. – Tört ki hisztériába.

Erick látva a nő bátorságát, és kitartását, cinkos mosolyra húzta száját. - Nocsak, már olyan meghitt viszonyban vagyunk, hogy tegeződünk is? – Nevetett. – Akkor meg kell, hogy mondjam drágám, istenien áll rajtad a nadrágom, és az ingem is. – Gúnyolódott. – Viszont még mindig nem árultad el, hogy miért jöttél fel, pedig figyelmeztettelek, hogy nem tudlak megvédeni, ha meglátnak. Látom, azzal is problémád van, hogy nem a saját kabinomban töltöm az éjszakát. Talán a társaságomra vágysz? Nem gondoltam volna az utolsó találkozásunkkor, hogy ennyire hiányzom neked. Hogy mered „te” rám kiabálni, a saját hajómon, ha lefekszem. Én még ilyen őrült nőszemélyt, mint amilyen te vagy, életemben nem láttam. S meg kell, hogy súgjam, még egy napja sincs, hogy a hajómon tartózkodsz, legyen az oka bármi, hogy miért, de már teljesen

A váratlanul ért ütéstől, a férfi csak állt megdermedve és nézett.

az őrületbe kergettél a kibírhatatlan viselkedéseddel. És képzeld, egész éjjel azt a rohadt lejárót figyelem, nehogy valaki rád rontson, bár a védelmemet meg sem érdemled, miután megpróbáltál agyonverni. Tehát ha kihisztizted magad, akkor fordulj meg, és takarodj vissza a kabinomba, amíg szépen mondom.

Olivia megszeppenve állt a férfi előtt. – Már megint megfeledkeztem a helyzetemről. – Gondolta – Ha így folytatom előbb utóbb az lesz a vége, hogy tényleg megöl ez a gazember. Most sem sok híja volt.

Szégyenében, lesütötte a fejét, s csendesen motyogni kezdte. – Nem mehetek vissza, mert…

- Mert mi? – Erick meg sem várta, hogy befejezze mondandóját. A vállán megkapta az inget, és egy lendülettel a kabinja felé fordítva az apró testet, tolni kezdte maga előtt. – Most pedig arra, befele, elegem van magából.

Olivia kitámasztotta a lábát maga előtt, és a hátát a férfinek döntötte, hogy az ne tudja tovább a lépcső felé tolni.

- Menten össze pisilem magam, - cövekelt le.

- Mit csinál?

- Mondom, menten összepisilem magam, hallja! – Rikácsolt – Ezért jöttem ki abból az átkozott kabinból, s ha nem tesz valamit, beleengedem a nadrágjába.

Erick egy lépést tett hátra, úgy nézte a nőt, aki majd elsüllyedt szégyenében.

- Te jó ég, - gondolkodott el magában, hisz arról teljesen megfeledkezett, hogy bevigyen egy éjjeliedényt a szerencsétlen nőnek. Csoda, hogy eddig kibírta.

Fölöttébb bosszantotta a dolog, de egyúttal nevetségesnek is találta a kialakult helyzetet, ezért ajkát mosolyra húzta.

- A helyett, hogy a kupával hadakozott amikor lent voltam, jobb lett volna, ha megemlíti mik a szükségletei hölgyem. – Vigyorgott.

- Mondhatom nagyon vicces, uram… Akkor még nem kellet…

- Rendben, - köszörülte meg a torkát a férfi fejét forgatva, hamarjában körülnézett. – Nézzük csak, mit tehetek önért kisasszony, bár bevallom maga az első nő, aki a hajómon időzik, így nem voltam rá felkészülve, hogy efféle használati eszközöket is beszerezzek az utazásaimhoz. Maradjon itt, a konyhában keresek valamit, amiben elvégezheti a dolgát.

- Azt már nem! – Tiltakozott Olivia – Egy percet sem maradok itt egyedül, inkább magával tartok.

- Hát legyen, - hagyta jóvá a döntést a kapitány. – Hogy milyen egy istenverte bolondos nő maga, akkor nem félt, amikor itt kószált egy lepedőbe burkolózva? – Lépkedtek szorosan egymás mellett.

- Képzelje, nem! Ugyan ki ismert volna fel, hisz az arcom el volt takarva.

- Az már igaz, - nevetett a férfi jóízűen. – De hát ön szerint hány kísértetnek tűnő fehér lepedő szaladgál itt éjjelente a fedélzeten? Most is csak az volt a szerencséje, hogy belém botlott nem másba. Nyugodt lehet hölgyem, egy kótyagos tengerész szemében ön biztos nem embernek tűnt volna, s az, félelmében biztos, hogy lepuffantotta volna egy csapásra.

- Nyomorult kalózbanda. – Suttogta a nő.

Heves szócsatározásuk közben elérték a konyha bejáratát. Belépve a kapitány meglátott egy vödröt, mely az asztal alatt állt üresen. Lehajolt érte és a nő felé nyújtotta.

- Ez minden, amit fel tudok ajánlani. Végezze el bele a dolgát.

- Egy vödör? – Nézte Olivia undorral az arcán – Csak nem

képzeli…

- Nos drágám, jobban teszi, ha elkezdi használni, mert ettől jobbat nem tudok felajánlani az ön számára.

- Hát… jól van. A fene vinné el magát. – Vette át a nem éppen kényelmesnek mondható alkalmatosságot.

A férfi azonban nem mozdult, csak állt mellette lecövekelve.

- Nézni akarja, vagy mi? – Zúgolódott a nő, keresztbe tett lábbal. – Én úgy nem tudom csinálni…

- Nem dehogy, - kapott észbe Erick. – Kint megvárom, végezze el nyugodtan a dolgát.

Olivia miután könnyített magán, elindult a kijárat felé. Már majdnem kilépett az ajtón, amikor meglátta a távolban várakozó férfit. Visszább húzódva megállt és onnan figyelte a kapitányt, ahogy az széttett lábakkal, mereven figyelte az eget, rá várakozva. Hosszú, fekete haját a lenge szél, mind untalan a makulátlan arcába fújta, de az nem törődve vele nézelődött tovább. Ilyennek még sosem látta. Ott állt előtte elmélázva néhány méter távolságra, s most, volt alkalma jobban szemügyre venni. A férfi hatalmas volt hozzá képest, és fölöttébb izmos testfelépítésű. Igaz, azt már a kabinban

is észrevette, de így a távolból, ha lehetett, még vonzóbbnak találta. Finom fehér inge megnyílt a mellkasán, szűk barna nadrágja erősen feszült izmos combjain. Emberfia meg nem mondta volna róla, hogy ez a vonzó férfi, nem hétköznapi ember, hanem egy átkozott kalóz. Nem is értette magát, hogy milyen szándék vezérelte akkor, amikor kupát ragadva az életére tört. Hisz a férfi már számtalanszor tanújelét adta, hogy nem áll szándékában őt bántani. Ezzel ellentétben, ő mindig addig provokálja idegesítő viselkedésével, míg teljesen ki nem hozza a sodrából. – Biztosan csak a félelem teszi. Attól vagyok izgatott. – Tette helyre magában a dolgot.

Erick már sokallta, hogy miért nem jött még ki a nő, ezért figyelmét a konyha bejáratára fordította. Ajkát, egy kacér mosoly hagyta el, amikor meglátta Oliviát az ajtófélfának támaszkodva, ahogy ott áll, és őt bámulja.

- Végzett? – Indult a nő felé.

- Igen, - kapott észbe az is, és elindult a férfi irányába.

A kapitány sem tudta levenni szemét a bájos külsejű lányról. Hosszú, hullámos fürjei, palástként takarták be a kecses vállát. A mélykék szemek varázsában pedig, az eszét is majd elvesztette, ahányszor csak belenézett, ami fölöttébb dühítette, mert nem szándékozott a nővel semmiféle kapcsolatot fenntartani. Sőt, épp ellenkezőleg. Alig várta, hogy megszabaduljon tőle, s végre nyugodtan az ágyába feküdhessen végre. Nőt kaphat ő bárhol és bármikor, nincs neki szüksége ilyen kibírhatatlan fehércseléd társaságára. Mellesleg, ha szeretné sem engedhetné meg magának, mivel az esküdt ellensége lánya, s ezáltal az ő ellensége is. Az viszont még csak

tölti rákényszerített perceit.

- Menjünk, - szólt a lányoz. – Elkísérem a szállására, feküdjön le és pihenjen, de ezúttal nem fogom elfeledni magára csukni az ajtót. – Mondta. Pedig jól tudta, hogy az már nem látja ott meg a hajnalt, mert addigra csónakba teszi.

Amint rákattant a zár a nőszemélyre, a fedélzetre érve gondolkodóba esett. – Mégis mit művelek én? – Küszködött kínjaival. – De hiszen ez a nő most pont jól jönne neki a tervéhez, s ha eltenné láb alól, egy csapásra két legyet is ütne. Megszabadulna egy kínos társaságtól, és még ráadásul attól nagyobb fájdalmat nem is okozhatna az apjának, ha a tudomására hozná, hogy ő ölte meg a

nem is tud róla, hogy kinek a társaságában

lányát, ezzel leróva tartozását a családjáért. És mégis, - rúgott egy nagyot az árbocba, – mi a csoda ütött belém, hogy sehogy sem tudok ártani ennek az elviselhetetlen fehérnépnek. Pedig esküt tettem, hogy az aprajától a nagyjáig elpusztítom mindet a famíliájából, aki miatt a családom oly szomorú véget ért. S most, hogy lehetőségem lenne rá, egyszerűen képtelen vagyok akár egy újjal is a lányhoz érni.

Átkozta is magát gyengeségéért. Ilyen vele, még nem fordult elő.

Erick megtörve, mélabúsan üldögélt az összetekert kötélhágcsón, mely előtte, a fekhelyet jelentette számára. Az emlékek, és az elmúlt nap eseményei mélyen felzaklatták az alapjában véve nyugodt természetű embert. Eddig még nem fordult elő vele, hogy egy portya után, ilyen hitvány lelkiállapotba kerüljön. Máskor mindig együtt vigad a legénységgel. Ilyenkor általában csapra vernek egy rumos hordót, s jól szórakozva amúgy kalózmódon a részegségig isszák magukat. Azonban a tegnapi rajtacsapás végeredménye, számára semmi jót nem hozott. Tudta, és érezte, hogy hiába fogja a nőt eltüntetni a hajójáról, már semmi sem lesz olyan, mint régen. A mai nappal valaminek vége szakadt.

Ahogy így elmélkedett magában, Thomas jelent meg a fedélzeten. Álmos szemeit erőteljesen dörzsölgette, s közben nagyokat ásított.

- Erick! – nézett barátjára aggódó szemekkel – Jól vagy?

A férfi a hangra felkapta fejét. Eddig nem is figyelt fel rá, hogy Thomas már mellette áll egy ideje, s őt nézi.

- Igen, persze, ne aggódj! Csupán kimerültem, ennyi az egész…

- Kimerültél? Te? – Kérdezte Thomas meglepődve a válaszon – Mióta szokott az én barátom kimerülni?

- Ah cimbora, ne is mond, – panaszolta megfáradt arccal. - Az elmúlt nap esküszöm rosszabb volt, mintha a pokol tűzén égtem volna el.

- A nővel mi legyen? Lassan ránk virrad.

- Menj, engedd le az egyik csónakot. Addig én lemegyek, felkeltem és a fedélzetre hozom. Viszont legyél résen, ha ideértem vele, egy cseppet sem bízok abban a nőszemélyben. Sosem tudni, mikor mi jár abban a bolondos fejében. Viszont úgy készülj, hogy egyedül fogjuk útnak indítani, s ha lesegítetted a létrán, igyekezz vissza.

Thomas nem kérdőjelezte meg a kapitány parancsát. A hajó végébe igyekezett, hogy kioldja a csónakot tartó köteleket. Erick a kabin felé vette az irányt. Lement a lépcsőn, kikulcsolta a zárat és szélesre tárta az ajtót. Lassan dugta be a fejét a kabinba, nehogy megint valamilyen balszerencse érje a vendége jóvoltából. Olivia

azonban az ágyban feküdt, és mélyen aludt. Meglátva ezt, a férfi csendesen mellé sétált, úgy nézte a békésen szuszogó, angyali

teremtést. – Milyen csodálatos, és békés, amikor alszik. – Gondolta.

A lány a hátán feküdve szundikált. Vörös hajkoronája, legyezőként terült szét a feje alatt lévő párnán. Ahogy a gyertya megvilágította a gyönyörű gömbölyded arcot, telt ajkán, amely résnyire nyitva volt, megcsillant a fény. Legszívesebben megcsókolta volna, annyira vágyott az érintésére. Soha életében így még nőt nem kívánt, mint ezt az átkozott boszorkát itt az ágyában, aki ragyogó szemeivel megbabonázva, az őrületbe kergette az elmúlt huszonnégy óra folyamán. Szinte már sajnálta önmagát, hogy miért kell az ellenségének lenni, pedig milyen boldoggá tehetné, ha nem annak az átkozott gyilkosnak lenne a vére.

- Olivia! – Simogatta a nő arcát, miközben szólítgatta. – Ébredjen!

A lány mozgolódni kezdett, s nagyokat ásítva a férfira nézett. – Mi az? Mit akar? – Kérdezte.

- Keljen fel és induljunk, itt az ideje, hogy elhagyja a hajót.

- Hogyan? – Értetlenkedett a nő, - hogy érti ezt? Éjszaka van.

- Pontosan, - erősítette meg a férfi. – Épp ezért. Csak így tudom biztonságban csónakba rakni, hogy a legénységből nem lássa senki.

A lány felült az ágyon, és a szék irányába indult, ahova a ruhája ki volt terítve. - Rendben. Megyek és átveszem a ruhámat.

- Nem kedvesem, arra nem lesz szükség! – Állította meg a férfi.

- Hogy érti ezt kérem? – Lázadt fel a nő – Csak nem meztelenül akar elküldeni innen?

Erick mosolyra húzta a száját. – Nem, dehogy. Bár bevallom, szívesen látnám pucér testtel, ennek ellenére az én ruhámban fog távozni.

- Azt már nem! – Tiltakozott Olivia hevesen. - Mondja, maga megőrült? Képzelje el, ha valaki meglát, amikor partot érek, ebben a nevetséges göncben.

- Sajnálom hölgyem, ez marad kegyeden ami van, és nem vagyok hajlandó újra vitát nyitni a döntésemről. – Nézett a férfi bosszúsan a nőre, aki most is, mint mindig, megkérdőjelezi a parancsát, és hisztériás rohamba tör ki. Mentségemre legyen mondva, képzelje el ön a helyzetet. Mit tennének magával, ha egy hajónyi tengerész felfedezné, amint a tengeren csónakázik? Egy finom, úri ruhába

öltözött nő, aki egy szál magában üldögél kísérő nélkül. Ellenben így, csupán egy szerencsétlen ifjú legény látszatát fogja kelteni, s így ezerszer nagyobb az esélye, hogy biztonságosan földet ér.

- Miért lennék egyedül? Azt ígérte, hogy Thomas elkísér. Csak

nem akar egyedül belerakni egy csónakba és a nyílt tengerre kidobni az éjszaka közepén? Én abban reménykedtem, hogy tisztességesen, fog a partra tenni. Gondolhattam volna, hogy a szava, fabatkát sem ér.

- Gondoljon, amit akar, engem már egy csöppet sem érdekel! Csupán arra vágyom, hogy minél előbb megszabaduljak a társaságától. Sajnálattal látom, hogy nem veszi észre, hogy én most is az ön érdekeit tartom szem előtt, nem pedig a sajátomat. Most pedig induljunk, ne vesztegesse tovább a drága időmet! Csak még annyit, míg el nem feledem, - nyújtott át egy elnyúlt kötött sapkát, – tekerje fel a haját, és húzza rá a fejére.

A nő, nem vitázott tovább. Látta, hogy semmire sem megy vele. Pedig a puszta gondolatától is írózott, hogy magára hagyva fog ringatózni a tengeren. Elkapta Ercik kezéből a nyúzott ruhadarabot, és egy laza mozdulattal miután feltekerte haját, a fejébe húzta, s elindult ki az ajtón fel a fedélzet felé.

Thomas már ott várta őket a korlátnál. Ugyan ott, ahol azelőtt nap felküzdötte magát. Ahogy közelebb értek és meglátta a lányt a kapitány túlméretezett ruhájában, nevetés kapta el.

Olivia méregtől tajtékzó arccal nézett a férfire. – Mi olyan nevetséges mondja? Bár soha sem mentett volna meg… - nézett a kuncogó férfi szemeibe.

Annak az arcáról rögtön lesült a vigyor. – Sajnálom, - mondta. – Én minden tőlem telhetőt megtettem önért.

- Igen, tudom és nagyra értékelem. Köszönöm uram! – Szólt a lány – Nem is önre haragszom. S ha egyszer lehetőségem nyílik rá, meg is fogom hálálni, ahogy azt megígértem.

- Jól van, - lépett a korláthoz a kapitány – ne húzzuk tovább az időt. Thomas menj előre, és tartsd, én segítek neki átjutni a korláton. – Utasította barátját a férfi.

Majd kezét nyújtva a nő felé felszólította. - Jöjjön, fogja meg erősen a kezem, és a lábait tegye át a korláton!

Olivia úgy tett, ahogy a férfi mondta neki. Finom kis kezét, a hatalmas tenyérbe illesztette, de ahelyett, hogy a korláthoz ment volna,

a kapitányhoz simult olyan közel, hogy levegőt is alig tudtak venni egymás közelségétől. Mikor arcuk majdnem összeért, mélyen a férfi szemébe nézett.

- Uram, - kezdte mondandóját. – Jegyezze meg, amit most mondok magának! Ha valaha az életben isten segedelmével sikerül elérnem a szárazföldet, addig nem nyugszok, amíg magát a bitóra nem juttatom galád tettéért, amit velem, a vagyonommal, és az embereimmel művelt. Ön

Amióta ide tettem a lábam, egyébbel sem fenyegetett, csak azzal, hogy megöl, és e-mellett folyamatosan trágár szavakkal illetett. Kár, hogy nem tette meg, amíg alkalma nyílt rá. Sajnálhatja. Mert isten a tanúm, addig nem lesz egy perc nyugtom, amíg magát az élők sorában fogom tudni. Már láttam, hogy néz ki ön, és a hajója. Várni fogom minden egyes nap, hogy befusson valamelyik kikötőbe, hogy törleszthessem az adósságomat.

Már ki akarta húzni a kezét Erick karjaiból, amikor az visszarántotta.

- Ha így gondolja, tegye meg. Jelentsen fel őrült nőszemély. Előre láttam, hogy ez lesz az első dolga. Épp ez az oka, hogy nem viszem a partig. Nem vagyok olyan bolond, mint amilyennek gondol, nem fogok a maga kedvéért a vesztembe rohanni. Ám míg itt tartózkodott igyekeztem minden kényelmét kielégíteni, s ha ezt önnek nem jelent semmit, akkor maga sem ér, egy fabatkát sem. Várni fogom a pillanatot, amikor majd újra találkozunk, és ismét a szemébe nézhetek. Megígérhetem önnek kisasszony, hogy fog még maga miattam könnyet ejteni. – Mondta, s száját a nő ajkához érintve, egy finom csókot lehelt rá.

Olivia magáról elfeledkezve mohón viszonozta a férfi érzéki, szenvedélyes csókját. Majd egy hirtelen mozdulattal kitépte magát a kapitány karjaiból, és a korláthoz sietve átmászott rajta.

Thomas ott várta, és míg le nem értek a ringatózó csónakig, szorosan tartotta erős karjaival. Mikor a nő biztonságban elhelyezkedett, a férfi a kötél létrán kapaszkodva fél lábával elrúgta magától a kis ladikot, mely lassan távolodni kezdett a sötét vizeken.

Visszaérve a fedélzetre, barátjához lépett, aki mozdulatlanul állt, és le nem vette a szemét a távolodó kis csónakról, amit a part iránya felé sodort az áramlat.

- Miért küldted el egyedül? – Kérdezte. - Oda fog veszni.

uram nem más, mint egy állat.

- Nem fog. – Mondta Erick határozottan. – Ahhoz túl konok, hogy odavesszen. Biztos vagyok benne, hogy pár órán belül eléri a partot, hisz pár mérföldre lehetünk csupán és a sodrás, is neki kedvez. Épp arrafelé viszi. Még az is lehet, hogy valamelyik hajó felveszi. Mivel férfiruhában van, azt fogják hinni, hogy hajótörött, s megmenekülve tart a szárazföld felé. Téged viszont semmiképp nem engedhettelek el vele, hisz úgy van, ahogy gondoltam, magad is hallhattad a saját füleddel. Amint partot ér, felad minket.

Ha az emberek közül valakinek feltűnne, hogy hiányzik az egyik csónak, akkor mond azt, hogy én voltam szolgálatba az éjszaka,

és valahogy elszabadult, mert rosszul volt rögzítve. Senki nem fogja még csak sejteni sem, hogy mi történt itt az éjszaka. Túl sokat vedeltek. Hanem most már menj és feküdj vissza, reggelig itt maradok a kormánynál, el kell távolodnunk a parttól, amennyire csak lehet.

Ide s, tova, már egy hónap is eltelt, hogy Erick megszabadult kellemetlennek mondható társaságától. Napjaik, a megszokott módon folytatódtak, mindenki végezte a dolgát, csend volt és nyugalom. A Kapitány azonban már közel sem hasonlított régi önmagához. Soha többet, egy szóval sem tett említést arról a napról, mégis oly sokszor magáról megfeledkezve nézett búsan a távolba szótlanul. A zsákmányolt holmi nagy részét eladták, melyből rengeteg hasznot tudhattak magukénak. A gabonát, a finom szöveteket, ékszereket és egyéb értékesnek mondható tárgyat pénzé tették. Zsebüket jól megtömve hajóztak a hazai vizek felé. Néhány mérföld lehetett csupán a cél, amikor Erick úgy gondolta, ideje lesz gúnyát váltani. Lement a kabinjába, felnyitotta a lakattal lezárt ládát, s egyszerű ingét és nadrágját, elegáns úri viseletére cserélte.

Már sötétedett mire elérték a kikötőt. Azonban holt biztosra vette, hogy a nő nem fog adósa maradni, ezért távcsövével, a távolból figyelte ki, a kikötőben portyázó katonákat. Mire nagy nehézségek árán sikerült a Piranját bevontatni a dokkba, fürkésző tekintetével a kormányzó díszes hintóját is észrevette, ami egy eldugott helyen várakozott. Nyilvánvaló volt, hogy értesítették az érkezéséről, s bármilyen kellemetlen is lesz ez a találkozás a részéről, nem kerülheti el. Még le sem engedték a hajópadlót a kiszálláshoz, Sir Frewen ott állt vele szemben a rakparton sétapálcáját szorongatva. A kapitány, a fedélzetről üdvözölte az erősen kopaszodó jól elhízott, alacsony, tohonya férfit. Kezét a magasba emelve intett a pénzéhes, lusta embernek, amely ezt lelkesen viszonozta, remélve, hogy a Piranja kapitánya érkezését követően, zsebe ismét nehezebb lesz, jó néhány aranyérmével…

A kapitány, Anglia földjére lépve, komótos lépésekkel haladt fényűző, gazdagon díszített, térdig érő, fehér brokát kabátjában, világosbarna, lábszárig érő nadrágjában, fehér harisnyájában és aranycsatos cipőjében.

- Méltóságos uram, isten hozta Angliában! – Hízelkedett a férfi, a szemmel látható, jómódú embernek, aki kezét nyújtva üdvözölte.

- Kormányzóúr! – Erőltetett egy hazug mosolyt arcára Erick tettetve, hogy mennyire örül a találkozásnak – Mi szél fújta ide a kikötőbe ilyen

aludni? – Viccelődött.

- Méltóságos grófúr, - fondorlatoskodott a férfi. – Bocsásson meg, hogy hazatérése első perceiben zavarom, de egy igen kényes ügyről szeretnék önnel szót váltani. Na persze nem mintha lenne valami alapja a dolognak, de tudja uram, kötelességem kivizsgálni, ha egy személy bejelentést tesz.

Burrel gróf karjával átkarolva a kormányzó vállát, néhány lépéssel távolabb tessékelte a nyüzsgő tömegből.

- Persze, persze, megértem. Parancsoljon, miben állhatok a segítségére. – Nézett a férfire kíváncsi szemekkel.

- Nem is tudom, hol kezdjem, – hezitált Sir Frewen. - Az a helyzet, hogy körülbelül egy hónapja, bejelentés nélkül megjelent nálam egy lány, holmi toprongyos öltözékbe. Az inasomnak nem is állt szándékában beengedni látván, hogy biztosan valami csatorna töltelék, vagy prostituált lehet az illető. De az olyan patáliát csapott a bejárati ajtóban állva, hogy már csak a puszta kíváncsiságtól vezérelve is kidugtam a fejemet, hogy mi az isten verése történik ott. A kihallgatás során kiderült, hogy egy igen jómódú család gyermeke. A lényeg, hogy ez a hölgy azt állította, hogy kegyelmes uram, vagyis a kapitány… akarom mondani a Piranja nevű hajó kapitánya, aki ugye természetesen ön uram, megtámadta a hajóját, lemészárolta a legénységét, őt pedig fogságba ejtette. – Ecsetelte a férfi a vádakat, melyeket a nő felhozott ellene. - Természetesen tudjuk, hogy ez nem igaz, sőt, hát hogyan is lehetne ezt elképzelni, de a hölgy és az édesapja, aki a későbbiek folyamán felkeresett, addig erőszakoskodott, míg kénytelen voltam felvenni a vallomását, és vizsgálatot indítani. Ezért vagyok most itt, rákényszerülve, hogy ok nélkül zaklassam kegyelmedet, mivel a kisasszony nem röstellte az elmúlt hetek napjait egyik kikötőből a másikig kocsikázva naponta átfésülni az ön vitorlására várva.

Burrel gróf, megigazgatta a szemén lévő okuláréját, s megdöbbenést színlelve sétapálcájával a földre csapott.

- Most mondja, hát hova fajult ez a világ! – Nézett felháborodva a kormányzóra - Jól mondja uram, ez a vádaskodás fölöttébb dühítő… sőt túlmegy minden határon! Természetesen megértem az ön

kései órán? Talán kivetette az ágy, vagy nem tud

álláspontját is, ezért, ha szeretné, nyugodtan jöjjön csak fel a hajómra, - ajánlotta föl - és nézzen körül. Állok rendelkezésére. Szólok is a legénységnek, hogy ne fogjanak hozzá a kirakodáshoz.

- Nem, nem… arra természetesen semmi szükség nem lesz! Hát, hogyan is hinné ezt el valaki, amit ez a háborodott nő beszél. Nem tudom honnan sodródott ide, és azt sem, hogy hogyan tud ilyen hazugságokat kitalálni.

Ahogy elnéztem szegény párát, biztos, hogy valami nagy trauma érhette az életben, s még azt sem zártam ki, hogy elmeháborodott a szerencsétlen. Csak arra nem tudtam még rájönni, hogy miért épp önt célozta meg feljelentésével. Másrészt viszont olybá tűnt, hogy a hajó nevére tisztán emlékezett. Azt állította, hogy a csónakba ülve olvasta el, mely tragédiájának helyszíne volt.

- Hmm… Ez az egész, tényleg eléggé érdekfeszítő. – bólogatott a gróf elgondolkodva - De hiszen a hajóm nevét bárki megláthatja, amikor heteken keresztül itt horgonyoz a dokkban. Méretét tekintve is a legnagyobb vitorlás a többi közt, ami még jobban felhívja magára a kíváncsi tekinteteket.

Gondolom volt alkalma látni, amikor itt a kikötőben bóklászott, s zavarodottságában ez jutott az eszébe. Arról nem is beszélve, mondjuk ki őszintén, hogy a vagyonomra, s szerényen megsúgom a személyemre is nagyon sok embernek, pláne nőknek fáj a foga egy kitűnő party reményében. Ezek bármit képesek lennének megtenni, hogy valami módon megkaparintsanak egy szeletet belőlem.

- Biztosan így történhetett,- erősítette meg Sir Frewen a férfi szavait. Nem akarta tovább az időt húzni. Azt remélte, hogy zsebét megtömve hamarosan otthona felé fogja venni az irányt. Hazaérkezve kényelmes ágyába feküdve, kedvenc szajhája társaságában élvezi az éjszaka hátralévő részét.

A gróf, fejét forgatva nézelődött türelmetlenül a kikötőben, míg a kormányzó buzgón ecsetelgette neki tovább mondandóját. Talán a felét sem hallotta annak, amit a férfi beszélt, annyira terhes volt már neki ez az értelmetlen eszmecsere. Nem is kellett sokáig várnia, mert a sikátorból kifordulva megpillantotta a hintóját, rajta kedvenc kocsisával a bakon, amely érte jött, hogy hazavigye.

- Igazán nagyon sajnálom azt a szerencsétlen párát, - mondta együttérzését kifejezve. – Bár tehetnék érte valamit. Talán, ha a

címét megtudná adni, saját szememmel is meggyőződnék róla, menyire súlyos az eset, s a támogatásommal sikerülne kigyógyítani e-kellemetlen elmebajából.

- Az isten fizesse meg a jóságát méltóságos uram, ön annyira jó, és körültekintő! – Hálálkodott Sir Frewen abban reménykedve, hogy a gróf közbenjárására megszabadul végre az idegesítő nőszemélytől, amely már egy hónapja, minden áldott nap tiszteletét teszi nála, információ felől érdeklődve.

- Nem is kell fáradnia e-miatt, - mondta – hisz épp ott ül a hintómban az ifjú hölgy, s örömömre szolgál, hogy most rögtön be is mutathatom önnek, amennyiben szándékában áll segíteni rajta. – mutatott kezével a hintó felé a kormányzó.

A kapitány úgy érezte magát, mint akit leforráztak. Nem gondolta volna, hogy ilyen hamar alkalma lesz újra szemtől-szemben látni a nőt. A hatóságra fel volt készülve, de azt álmában sem remélte, hogy Olivia is ott lesz rá várva, hogy dühét ismét kitöltse rajta. Zavarában pislogott néhányat, majd büszkén kihúzva magát rábólintott a férfi ajánlatára.

Sir Frewen kíséretében, a sikátorban megbúvó hintóhoz baktatott. Azon a részen, már nem voltak világító lámpások kihelyezve, így a sötétben, szinte semmit sem látott.

A kormányzó, előre lépve kinyitotta a hintó ajtaját, s fejét bedugva rajta, megszólította az ifjú hölgyet, aki eddig hűségesen várt rá.

- Silwerman kisasszony, engedje meg, hogy bemutassam gróf Alexander Burrel-t. Ha mondhatom így, a Piranja nevű árbocos tulajdonosát és Anglia leggálánsabb férfiját, akit van szerencsém személyesen is ismerni…

A kapitány, pár méter távolságból figyelte egy lámpás alatt várakozva, ahogy a kormányzó kezét, a nő felé nyújtva kisegítette azt a hintóból.

A lélegzete is elállt, amikor megpillantotta az eszméletlenül gyönyörű hölgyet. Olivia egy mély dekoltázsú, elegáns világoskék selyemruhát viselt, mely még jobban kiemelte karcsú alakját és a haja színét. A vörös hajzuhatag, szépen megformált kontyban volt fejére igazítva, apró fehér virágokkal téve ékesebbé. Nyakában rövid gyöngysor. Apró lábán fekete topánka.

Alexander, mellkasára téve kezét, mélyen meghajolt a hölgy előtt.

- Üdvözlöm kisasszony! - köszöntötte a nőt, – s felegyenesedve

egyenesen a mélykék szemekbe nézett.

- Én nem különben, - válaszolt vissza Olivia félvállról, amikor nagy meglepetésére meglátta a piperkőc férfit. Csalódottságát nem tudta leplezni, amikor meghallva e-szavakat, nem az az ember állt előtte, akire ő számított. Az, akire ő várt, a maga nemében egy talpig férfi. Ez pedig itt, a flancos ruhájában, fehér rizsporos parókájában, arcát elfedve fehér púderrel és szemét eltakarva egy okuláréval, maga volt a nevetség tárgya. Undorát nem is rejtette véka alá.

- Uram, itt valami tévedés lesz! – Szólította fel a kormányzót. – Én nem tudom, hogy ki ez az ember, - vetett egy undok pillantást a férfi felé, - de életemben nem láttam, és nem is vagyok rá kíváncsi. Engedje meg, hogy

Tehát legyen kedves, vezessen ahhoz az átkozott hajóhoz, hogy a szemébe nézhessek annak a nyomorult kalóznak, aki tönkre tette az életem. – Utasította Sir Frewen-t.

A kapitány ajkát, egy önelégült mosoly hagyta el, mikor szembesült a ténnyel, hogy kitűnő álcájának köszönhetően, nem ismeri fel a nő. Annak pedig még jobban örült, hogy még ellenszenvesnek is találja. Így biztosan nem fogja az arcát fürkészni, ismerős arcvonásokat keresve benne. Kapva az alkalmon, hogy saját szemével is megbizonyosodhasson róla, hogy Olivia nem éri el a célját, bármennyire is elszánt, felajánlotta a társaságát, hogy a hajójára kíséri.

- Kisasszony! - Tartotta a karját a nő felé. – Engedje meg, hogy felajánljam önnek a kíséretemet, ha már egyszer az én tulajdonomról volna szó. Talán a segítségemmel, jobban szemügyre tudja venni a hajóm minden részletét. Engedelmével, a kormányzóúr már felvázolta szomorú története részleteit, és higgye el, nagyon sajnálom azt, ami magával megesett. Ki hinné, hogy gazemberek mire vetemednek… - sajnálkozott. – Főként, hogyha arra gondolok, hogy kegyed egy gyönge, ártatlan teremtés, mégis mily kellemetlen incidensnek kellet, hogy a részese legyen.

A nő, bár semmi része nem kívánta a férfi társaságát, ennek ellenére elfogadta a kínálkozó ajánlatot.

- Köszönöm uram, - karolta meg a jól megtermett férfit. – Ahogy mondja, s ha ez nem velem történik meg, talán el sem hiszem.

Sir Frewen kíséretében, sietős léptekkel indultak meg a dokkban

emlékeztessem rá, hogy miért jöttünk ide.

horgonyzó Piranja irányába. Ahogy közeledtek, a nő arca egyre komorabb lett. A hatalmas hajó, szomorú emlékképeket keltett szívében.

- Ígéretet tettem az átkozott gazembernek, hogy várni fogom. – Jelentette ki határozottan. – Most majd saját szemével is meggyőződhet róla, hogy Olivia Silwerman-nak a szava mennyit ér.

A grófot egyfolytában a nevetés kerülgette az aprócska nő elszántságán.

- Ez a híres kalóz… hogyan is hívják? – Alakoskodott - Talán bántalmazta is önt kedvesem? – Fordította fejét kérdő tekintettel a nő felé.

- Egy újjal sem nyúlt hozzám, amennyiben erre gondol, - válaszolt. – De persze ez nem zárja ki a többi cselekedetét.

A kapitány elégedetten nyugtázta magában, hogy a kis hölgy nem próbálja hamis vádakkal illetni. Tehát ezek szerint valamivel több tisztesség szorult bele, mint a nyomorult apjába.

Mielőtt elindultak volna a hajópadlón fölfelé, Olivia hirtelen megállt, s elégedetten nézte, hogy végre célba ért, s most az isten sem fogja megmenteni a nyomorult kalózt a bosszújától.

- Igen, ez az a hajó. - Lépett fel, szemével egy szempillantás alatt körbepásztázva a fedélzetet.

- Biztos benne kisasszony? – Érdeklődött a kormányzó.

- Hát persze, hogy biztos vagyok. Miféle kérdés ez kérem? – Lázadt föl.

- Akkor talán mutathatna nekünk néhány ismerősnek tűnő dolgot, vagy tárgyat, amit látni vélt.

Olivia megindult a fedélzet közepe felé, kezeivel vadul hadonászva. – Itt nem beszélhetünk konkrét tárgyakról uram! - Válaszolta ingerülten - Itt mindent láttam már, ami kézzel megfogható.

A kapitány, hogy kizökkentse a nőt helyzetéből, előre látóan a szállása felé irányította.

- Kisasszony kérem, akkor talán tekintse meg a kapitányi szállást. – Invitálta a hajó vége felé a férfi.

- Nem kell, hogy bemutassa nekem, hogy merre találom, volt részem helyet foglalni benne. – Indult meg gyors léptekkel a nő a kabin felé. Leérve a lépcsőn kezével szélesre tárta az ajtót, majd belépve Sir Frewen felé vetve egy pillantást, aki utána baktatott..

- Tessék, nézze meg uram! Ezen az ágyon feküdtem, ezen az

asztalon középen, egy étellel megrakott tárca állt, amiből jól laktam. - Mutogatott kezével egyik tárgyról a másikra térve – De még előtte, hogy enni kaptam, ez itt, - simította meg az asztal tetejét, - tele volt térképekkel, amit én a földre söpörtem. Ezen a széken, - tett egy lépést a padlóhoz rögzített ülőalkalmatosság felé, kezével karját megsimítva mondta. – Ezen volt a ruhám kiterítve, és abból a szekrényből, - tett egy fordulatot, a falra rögzített dúsan faragott szekrény felé, ajtaját szélesre tárva. - Innen vettem ki a kupát, - mutatott a polcra, ami most üresen állt, - amivel bevertem annak az átkozottnak a fejét.

Amíg Olivia a kabinban szaladgált, egyik helyről a másikra, háta mögött a gróf, és Sir Frewen egymásra nézve csóválták fejüket.

- Esetleg olyan tárgy is akadna kisasszony, ami nem általános? Valami egyedi dolgot, ha tudna mutatni. Bocsásson meg, de a kapitányi szállások, szinte mind egyformán vannak kialakítva a vitorlásokon. – Jegyezte meg a kormányzó, bolondnak nézve a nőt.

- Hát persze! – Nyílt nagyra a szeme a ládára tekintve. – Ez a láda, az itt tartózkodásom alatt le volt zárva, nyilván ebben tartja a gazember a zsákmányolt értékeit, azért nem tudtam akkor belenézni hiába próbáltam felnyitni.

Alexander egy percet sem tétovázva a zsebébe nyúlt, s kivéve a kulcsot, a ládához lépett, s egy mozdulattal megszabadította a lakattól, mely eddig zárva tartotta azt.

Ahogy a gróf hátra lépett, Olivia heves mozdulatokkal kezdett turkálni a tartalmában. – Itt biztosan lesz valami értékes. – Hadarta idegesen kezével egymás után a padlóra dobálva, a néhány, egyszerű hétköznapi ruhadarabot.

De hiába, lelkesedése semmitmondónak bizonyult, mert a helyiségben, amely már előre makulátlanra lett takarítva, semmit sem talált, ami konkrétan azt igazolta volna, hogy ő ott tartózkodott. Nem voltak ott térképek, vagy valamiféle papírok, sem kupák. Egyetlen olyan tárgy sem, amelyről ha részletes leírást tudott volna adni, bizonyságul szolgált volna, hogy ő ott járt.

- Sajnálom hölgyem, - törte meg a csendet a kormányzó. – Ez sajnos kevés ahhoz, hogy gróf Alexandert bármivel is megvádoljunk. Hisz bútordarabok minden kabinban vannak. Nekünk valami kézzel fogható bizonyíték kell. – Mondta, sajnálkozó tekintettel.

- Ezt nem értem, - nézett szét a helyiségben Olivia kétségbe eset-

ten, - csak lenni kell itt valami olyan dolognak, amivel bizonyítani tudom, hogy itt tartottak fogva. – Nézett maga elé elgondolkodva.

A kapitány fölöttébb élvezte a helyzetet. Kezével eltakarva száját, folyamatosan jól szórakozott.

- Sir Frewen! - Szólt a kormányzóhoz – Talán a kisasszony megtekinthetné a legénység tagjait, hátha felismer közülük valakit, – javasolta.

Tudván, hogy azok közül bizony a nőnek nem volt alkalma egyet sem látni. Thomas kivételével, aki pedig már partra szállás előtt való héten elhagyta a fedélzetet, az egyik éjszaka közepén a szárazföld közelében, éppen úgy egy kis csónakban, ahogyan Oliviát is elindították. Nehogy a nő a kikötőbe érve felismerje, ezzel lebuktatva magukat.

- Ez valóban jó ötlet. - Bólogatott a férfi, majd a nőhöz fordulva így szólt.

- Kisasszony, a grófúrnak igaza lehet, menjünk fel a fedélzetre, és nézze meg saját szemével, hátha akad olyan ember, akiben ismerős vonásokat vél felfedezni.

Olivia mély csalódottságából, Sir Frewen szavaira felkapta a fejét.

- Hát persze uram, jut eszembe, - ecsetelte buzgón, – az a férfi, aki a fedélzetre hozott, ő is a legénységhez tartozik. A neve Thomas. Magas, fiatal, szőke férfi. Ahogy már önnek is elmeséltem. Ő volt az, aki megmentett a fulladástól, amikor elrejtőztem a süllyedő hajó rakterében a kalózok szeme elől, miközben azok elfoglalták az Aqvarosa-t.

- Rendben hölgyem, akkor talán induljunk! – Sürgette a tohonya férfi.

Egymás után, szépen sorjában felsétáltak a fedélzetre, elhagyva a kapitányi kabint. A legénység tagjai, összevissza álldogáltak parancsra várva, hogy mikor foghatnak már hozzá kirakodni a hajó tartalmát, s utána torkukat leöblítve a kikötői kocsmából, ki-ki a maga útjára indulhasson.

Burrel gróf az egyik matrózhoz lépett. – Fiam állítsd sorba a

többieket! Szólj mindenkinek, azoknak is, akik a hajófenékben

tartózkodnak, hogy sebtiben legyenek itt a fedélzeten, hogy a kisasszony szemügyre vehesse őket! – Adta ki az utasításokat a férfi.

Néhány percnyi várakozás után minden ember, aki a hajón

dolgozott, a főárboc körül sorakozott.

Olivia már távolról fejvesztetten nézelődött a gyülekező sereg irányába, de szomorúságára, egy ember sem volt ismerős neki.

- Parancsoljon hölgyem! - Invitálta a gróf - Jöjjön, jöjjön… lépjen közelebb! – Nyújtotta karját a nő felé, hogy a matrózok irányába tessékelje azt – Szemlélje csak meg nyugodtan mindet egyesével, nem kell kapkodni! – Mondta.

De Olivia nem mozdult. – Nem kell ahhoz közelebb mennem, hogy láthassam, egy lelkek sem láttam még ezek közül.

Sir Frewen, a kis hölgy mellet állva kihúzott egy zsebkendőt a zsebéből, s megtörölte izzadt homlokát.

- Nézze kisasszony, már ha meg nem sértem. - Kezdte mondandóját – Én ezt egyáltalán nem találom helyén valónak. Az ön elmondása szerint, egy teljes napot tartózkodott ezen az árbocoson. Azonban bárhova megyünk, ön semmi kézzel fogható bizonyítékot nem tud felmutatni arra, hogy maga valóban itt tartózkodott volna. Higgye el, én nagyon sajnálom magát, de ennek a vizsgálódásnak a folytatása részemről indokolatlannak tűnik. Ráadásul, a méltóságos urat is haszontalanul tartjuk fel. Ezért kérem, ha csak nem tud előállni valami kézzelfogható magyarázattal, én lezárom ezt az ügyet, s távoznék is.

Olivia a korláthoz lépett, ujjaival erősen megmarkolva azt, nézett a távolba merengő szemekkel.

- Úgy tűnik kormányzóúr, hogy önnek van igaza. – Suttogta csöndesen a szavakat. – Nyilván csak a képzeletem játszott velem rút tréfát, s attól szenvedek lassan már egy hónapja. – Bocsásson meg uram, ha feltartottam balgaságommal, ígérem, többet nem zavarom.

Sir Frewen, e-szavakat hallva, mélyen meghajolt, s megköszönve a gróf határtalan türelmét indulásra készen állt.

- Kormányzóúr! – Szólította fel Alexander kezét nyújtva a férfi felé, melyben egy tarisznya aranytallér lógott, melyet átnyújtott a testes férfinak – Köszönöm a szíves együttműködését, mellyel feleslegesen fáradt. – Mondta.

A pénzéhes férfi gyorsan elkapta a neki járó tiszteletdíját, s a

kabátja belsejébe rejtette.

- Grófúr! – Bólintott elégedetten – Állok rendelkezésére. Azzal

sarkon fordult, s elhagyta a fedélzetet.

A kapitány intett a legénységnek, hogy elkezdhetik kirakodni a

hajón szállított árut. Lomha léptekkel a nő háta mögé került. Kezét finoman a lány vállára tette. – Kisasszony! – szólította meg kedvesen, - haza vihetem? Itt áll a hintóm a kikötőben, ha gondolja.

Olivia szemeit könnyáztatta. Megfordult és a férfire nézett, kinek hangja olyan ismerősnek tűnt.

- Kedvesem, ön sír? – Nézett a férfi a szomorú szemekbe.

- Amint látja, - törölte le kezével könnyeit. – De hát hol van az a nyomorult kalóz és a bandája, a társa… aki erre a gyönyörű hajóra hozott. Hova lettek a tárgyak a kabinból? Hova lett az az éjszaka, és az a nap, amikor az a senkiházi kifosztott, és hol van az a pillanat, amikor a szívem egy darabja ottmaradt azon az átkozott tengeren? – Zokogott keservesen.

- Óh kedvesem, bár csak elhinné mennyire fájlalom, hogy nem tudtam a segítségére lenni. Őszinte szívvel mondom, milyen mérhetetlenül becsülöm kitartó büszkeségét és elszántságát, mellyel oly kitartóan küzd az ellen a hitvány érzés ellen, melyet

megtorlásnak neveznek. Örömömre szolgálna, ha én lehetnék az a férfi, ki önt boldoggá téve, elfeledtetné minden bánatát, amely oly igazságtalanul érte.

A kapitány finoman átkarolta a szepegő nőt. Már szinte sajnálta, hogy nem mondhatja el neki, mennyire mardossa lelkét, hogy akkor megtámadta, s azzal olyan nagy bánatot okozott neki. És azt, hogy az óta nem telik el nap, hogy az eszébe ne jutna.

Olivia erőt véve magán eltolta magától a férfit, kit egy cseppet sem kedvelt.

- Ne aggódjon uram, - mondta kevélyen, - nem önnek kell megoldást találnia a problémámra. Eddig is jól elboldogultam a világban támogatás nélkül, eztán is elfogok. Köszönöm, a kedvességét, de nem tartok rá igényt. Megszálltam a fogadóban, ma este már nem szeretnék útnak indulni. S egyelőre, még nem áll szándékomban haza utazni. Azt terveztem, hogy a nénikémnél töltök pár napot Londonban.

- Ahogy óhajtja, - bocsájtotta útjára a férfi. – Azért még a fogadóig elkísérem. - Igyekezett a nő után, ahogy az, sietősen elhagyta a Piranját.

A fogadóig szótlanul lépkedtek egymás mellet, azonban az ajtóhoz érve Olivia a kezét búcsúra nyújtva, e-szavakat intézte a grófhoz.

- Méltóságos uram, én nem vagyok a szavak emberre, és nem

kedvelem a színjátékot sem. Nagyra értékelem a buzgóságát, de ne ringassa magát hiú reményekbe. Nem kedvelem önt, ezért kérem, ne erőltesse tovább rám a társaságát. Nem vagyok bolond, tudom, mit láttam és emlékszem rá, mit éltem át annak ellenére, hogy a tények nem támasztják alá az állításom. Még nem tudom, hogy milyen módon lett kijátszva ez az egész történet, de esküszöm, hogy előbb utóbb rá fogok jönni, és akkor meglakol az, aki ezt velem tette. Azt már látom, hogy a hatóságra nem támaszkodhatok, mert az, csak az erszény tartalmának hisz. De biztos vagyok benne, hogy megfogom találni a módját, hogy megtaláljam azt, akit keresek. – Mondta, s bezárta maga mögött az ajtót.

A kapitány megelégedett mosollyal az arcán távolodott el a nő szálláshelyétől.

- Bolond kevélység, - motyogta - s beülve hintójába, útnak indult kedvenc bordélyháza irányába.

A kikötői bonyodalmak után, Erick első útja mint mindig, a bordélyházba vezetett. El nem mulasztotta volna, hogy megérkezése után tiszteletét tegye Madám Ericánál, kivel ifjú kora óta szoros kapcsolatot ápolt. Tizenhat éves volt, amikor egy hajóút során megismerkedett a nővel, ahol akkor ő még, mint matróztanonc tartózkodott. A bájos külsejű kacér nő, jóval fölöttébb állt korban. Épp hazafelé tartott Amerikából, s kapóra jött neki, hogy személyében, kellemes társaságra lelt. A három hónap alatt összemelegedve, minden gondjukat megosztották egymással. Erick elmesélte szomorú történetét, hogyan vesztette el a családját, s hogy ez okból döntött úgy, hogy kitanulja a hajózás minden fortéját. Ekkor került szóba a nő felajánlása, mivel nagyon tetszett neki az ifjú inas, hogy a szerelméért cserébe, ő segít neki a kaszinójában rövid időn belül sok pénzhez jutni, hogy saját hajót vásárolhasson magának. A Madám pártfogásában, mire érett férfi lett belőle, zsebét jól megtömte pénzel, s végre megtudta vásárolni álmai árbocosát. Cserébe a nő kitanította a szerelem minden fortélyára, amit szabadidejében szorgalmasan gyakoroltak. Ezért az eltelt néhány év alatt szinte második otthonának érezte a bordélyt.