© Papp István, 2015

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hegyi Péter

Borítófotó: Fortepan (16366, Kurutz Márton); www.fortepan.hu

Sorozatszerkesztő: Ablonczy Balázs

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-646-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Tartalom

Előszó

A magyar Jud Süss: Kádár Lajos Ártatlanok? című színdarabjának története

Ki volt Kádár Lajos?

Kádár Lajos zsidósággal kapcsolatos nézetei

Az Ártatlanok? 1941-es bemutatója

Miről szólt az Ártatlanok?

Az Ártatlanok? 1944-es bemutatója

A Kádár Lajos elleni népbírósági eljárás

Mérleg

Illyés Gyula és az ÁVH

– A költő és a politikai rendőrség 1945 és 1956 között

Illyés Gyula személyi dossziéja

A Nemzeti Parasztpárt politikusa 1945–1948

Kitérő – Lukács Ferenc ügye

A hallgató író 1949–1952

A népiek lobbistája 1953–1956

Összegzés

Kettős ügynök – Nagy Péter és az állambiztonság

I.

II.

III.

IV.

Fehér Lajos, Péter Gábor helyettese

I.

II.

III.

IV.

Veres Péter megkésett tiltakozása: A paraszti jövendő és az állambiztonság

Veres Péter helye a Nemzeti Parasztpárton belül

Az állambiztonsági megfigyelés első évei

A csonkán maradt könyv

Veres Péter bukása

Borzsák István hiányzó dossziéja, avagy mit kezdhetett a politikai rendőrség egy ókortudóssal?

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Ávós legendák – Moldova György: Az elbocsátott légió

Az elbocsátott légió születése

A regény rétegei és üzenetei

Az elbocsátott légió utóélete

Felhasznált irodalom

Levéltári források

Bibliográfia

A tanulmányok eredeti megjelenési helye

Ankának, Pankának és Áginak

Előszó

Ez a könyv tízévnyi kutatás, töprengés és tanulás eredménye. Eredetileg csupán arra gondoltam, hogy a részben már megjelent és az új eredmények tükrében átdolgozott, illetve a korábban még nem publikált írásaimat gyűjtöm össze egy kötetbe. A szövegek szerkesztése közbeni baráti kritika hatására jöttem rá, hogy ennél többre van szükség, hiszen a politikai rendőrség történetével foglalkozó művek egyre növekvő sorát nem érdemes pusztán a téma népszerűségében bízva egy újabb kötettel gyarapítani. Ekkor kezdtem el vizsgálni az egyes szövegek egymáshoz fűződő viszonyát, és a különböző időben és céllal született tanulmányok újraolvasása ráébresztett arra, hogy mi lehet munkám legfontosabb célja.

A politikai rendőrség históriája, ezen belül az ún. ügynökkérdés iránti érdeklődés csaknem a rendszerváltás óta töretlen. Tengernyi forráskiadvány, számtalan tanulmány és nem kevés könyv látott a témában napvilágot, a szakmai párbeszéd keretébe nem illeszkedő megnyilatkozásoknak és véleményeknek pedig se szeri, se száma. Mégis van valami közös a színvonalát tekintve meglehetősen vegyes képet mutató szóbeli és írásos alkotásokban: nevezetesen az, hogy személyek/emberek közötti találkozásokként fogják fel a politikai rendőrség, ezen belül az ügynökök/besúgók/spiclik históriáját. Bár szép számmal születtek intézmény- és fogalomtörténeti, valamint archontológiai munkák is, ezek kiválóságuk ellenére mégis csupán a szűkebb szakmai közvéleményt érték el. A művelt nagyközönséget az emberi tragédiák: a hősök és árulók találkozásai érdekelték, és ez feltehetően a közeljövőben sem lesz másként.

Éppen ezért úgy döntöttem, hogy magam is ezt a hagyományt folytatom, és olyan történeteket mesélek el, amelyek két vagy több szereplő sorsáról adnak látleletet. Viszont a meggyökeresedett véleményekkel szemben úgy vélem: a bűnös/áldozat kategóriák a legkevésbé sem alkalmasak annak a bonyolult viszonyrendszernek az ábrázolására, amellyel a magyar társadalom és a politikai rendőrség kapcsolata leírható. Illyés Gyula Egy mondat a zsarnokságról című versének egyik legismertebb sora adta számomra az értelmezés kulcsát: „Mindenki szem a láncban.” Igen, a politikai rendőrség egyfelől hatalmas hálóként kerítette be a társadalmat, ugyanakkor nem önmagában létezett, hanem sok-sok láncszem kapcsolódott hozzá. Természetesen egészen más volt az egyes szemek pozíciója, de hogy sokféle láncszem, sokféle szerep volt, az bizonyos.

A kötet célja, hogy az egyes tanulmányok segítségével bemutasson különböző szerepeket. Az egyszerűség kedvéért az alábbi hívószavakat választottam: bűnös, taktikázó, klasszikus ügynök, operatív tiszt, politikai ellenfél, áldozat, krónikás. A bűnös Kádár Lajos, aki valóban megérdemelte volna a felelősségre vonást, ám a politikai rendőrség nem volt képes a maga teljességében feltárni tetteit. A taktikázó Illyés Gyula, aki személyesen interveniálhatott Péter Gábornál, és a róla szóló jelentések lényegében a közte és a politikai hatalom közötti alkudozás megfigyelését szolgálták. A klasszikus ügynök Nagy Péter, aki megtestesíti azokat a negatív jellemvonásokat, amelyeket a besúgóhoz társít a közvélemény. Az operatív tiszt Fehér Lajos, aki fontos szerepet játszott a politikai rendőrség létrehozásában, de még ebben a helyzetben is mentett embereket. A politikai ellenfél Veres Péter, akinél kifejezetten arra használták a jelentéseket, hogy ellehetetlenítsék mint a kommunista hatalomátvétel útjában álló politikust. Az áldozat Borzsák István, akinek tudósi karrierjét, valódi kibontakozását az állambiztonsági megfigyelés révén is akadályozták. A krónikás Moldova György, aki az ÁVH és annak utótörténetéről írott könyvével hamis mítoszokat gyártott, és félrevezethette a közvéleményt.

A történész látszólag magányos szerző, hiszen egyedül kutat és ír, ám munkájának eredményében mégis sok-sok ember tudása, tapasztalata és bölcsessége összegződik. Ezért szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik konkrétan hozzájárultak az egyes tanulmányok megszületéséhez: Ablonczy Balázsnak, Bartók Tamásnénak, Bencsik Péternek, Dancza Gábornak, Hermann Istvánnak, Kósa Lászlónak, Krahulcsán Zsoltnak, Müller Rolfnak, Petrikné Vámos Idának, Ritoók Zsigmondnak, Sz. Kovács Évának, Takács Tibornak, Vári Gyögynek és Vörös Gézának. Köszönöm munkahelyemnek, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának, név szerint Gyarmati Györgynek, Okváth Imrének és Palasik Máriának, hogy biztosították a nyugodt tudományos kutatómunka feltételeit. Hálával tartozom türelmükért és segítőkészségükért Budapest Főváros Levéltára, az Országos Széchényi Könyvtár, a Politikatörténeti Intézet Levéltára és Könyvtára, a Petőfi Irodalmi Múzeum és a Magyar Nemzeti Levéltár Pest Megyei Levéltára név szerint nem említett munkatársainak. Ugyancsak nagyrabecsülésemet fejezem ki a Jaffa Kiadó munkatársainak, név szerint Rados Richárdnak és Nemes Krisztiánnak, akiknek a támogatása és segítsége nélkül nem vált volna a kézirat szép kötetté.

Végezetül, de nem utolsósorban köszönettel tartozom Romsics Ignácnak, aki közvetlenül ugyan nem bírálta az itt szereplő írásokat, de pályám elejétől fogva rendkívül sokat segített, és megtanított a legfontosabbra: a hosszú távú, kitartó munka meghozza a maga gyümölcsét.

Zugló, 2015. április 17.

A magyar Jud Süss: Kádár Lajos Ártatlanok? című színdarabjának története

„A Madách Színház bátor elhatározással a forró nyár küszöbén nyitotta meg kapuját Kádár Lajos, Solymosi István és az átdolgozó Dövényi Nagy Lajos Ártatlanok című színművével. Hosszú, de keserves falujárás, hatósági és társadalmi akadályverseny után most frissítve, megizmosítva került a budapesti közönség elé a féktelen és mértéktelen zsidógyűlölettől izzó darab. A mű alcíme joggal lehetne ez: Vádirat a zsidóság ellen, három felvonásban. A korszerű felvilágosító harcban eredményes feladat vár a lángoló színműre, erre a vértelen Tiszaeszlár-drámára, a magyar Jud Süssre.”{1}

Bágyoni Váró Andor, a korszak egyik meghatározó magyar nemzetiszocialista orgánumának, a Magyarságnak színházi kérdésekben gyakran nyilatkozó munkatársa jellemezte a fenti sorokkal az 1944. június 16-án bemutatott Ártatlanok? című színdarabot. A rövid tudósításban minden fontos jellemző felbukkan, ami számunkra a mű sorsát érdekessé és tanulságossá teszi: a szerzők és az átdolgozó személye, az 1940/41-es bemutatóra vonatkozó utalások, a darab politikai mondanivalója, a magyar antiszemita irodalomban betöltött szerepe, sőt még nemzetközi párhuzamai is.

Az Ártatlanok? a korabeli sajtótudósítások tanúsága szerint széles körben felkeltette a kortársak figyelmét, többek között azért is, mert premierjének időpontja a magyarországi deportálások idejére esett. Alkotói közül az eredeti szerző, Kádár Lajos, a dramaturgi munkát végző Dövényi Nagy Lajos, és a rendezésben aktívan közreműködő Kiss Ferenc ellen is népbírósági eljárás indult. Pereikben – értelemszerűen főként Kádáréban – sok szó esett a színműről is, a történeti szakirodalom eddig mégsem szentelt komoly figyelmet az Ártatlanok?-nak. Nem emlékezett meg a darabról sem Borbándi Gyula a népi mozgalom történetéről írott összefoglalójában,{2} sem Gyurgyák János vaskos eszmetörténeti monográfiájában.{3} Ugyancsak hiányzik Kádár Lajos neve és színművének története abból a szintén Gyurgyák tollából született fontos írásból, amely a népi mozgalom és a szélsőjobboldal kapcsolatát teszi mérlegre.{4} Mint ahogy Paksa Rudolf friss összefoglalásából is kimaradt a színdarab históriája.{5} Ungváry Krisztián a Horthy-korszak antiszemitizmusát feldolgozó monográfiájában megemlítette az Ártatlanok? 1941-es betiltását, de nem ejtett szót a darab 1944-ben történt felújításáról.{6}

Néhány rövidebb terjedelmű tanulmányban, illetve újságcikkben ugyanakkor olvashatunk Kádár Lajos antiszemita darabjáról, ezek között említhetjük Gajdó Tamás színháztörténeti munkáit,{7} Huhák Heléna Dövényi Nagy Lajos pályafutását feltérképező tanulmányát,{8} valamint László Ferencnek a hazai antiszemita jellegű színdarabokat számba vevő cikkét.{9}

Jelen sorok írója a magyar népi mozgalomról szóló kötetének írása közben bukkant rá Kádár Lajosnak az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában őrzött, a népbírósági eljárást megelőző politikai rendőrségi vizsgálat dokumentumait tartalmazó dossziéjára, és ennek kapcsán röviden említést is tett a darab és a szerző sorsáról.{10} A történet már akkor is felkeltette érdeklődésemet, ez indokolja, hogy ezúttal külön tanulmányban térek vissza rá. Az Ártatlanok? című színdarabnak és írójának, Kádár Lajosnak a története reményeim szerint gyarapítani fogja a népi mozgalom és a honi szélsőjobboldal kapcsolatára vonatkozó ismereteinket is. E témát ugyanis – Gyurgyák János már említett tanulmányán kívül és Matolcsy Mátyás személyét kivéve{11} – nem vizsgálták kellő alapossággal.

Ki volt Kádár Lajos?

Az Ártatlanok? több aspektusból is értelmezhető – a magyar színháztörténetben elfoglalt helye alapján, a hazai antiszemitizmus históriáján belüli jelentősége kapcsán, vagy épp a német megszállást követő mindennapok antiszemita hangulatkeltésének szempontjából –, és ezekre a tanulmány egyes pontjain mindig utalni is fogok. Számomra azonban mindenekelőtt a darab írójának, Kádár Lajosnak a sorsa és portréja érdekes.

„Apám juhász volt, anyám egy szegény tiszai halász lánya. Én negyven éves koromig munkás voltam.”{12} Kádár Lajos kései Börtönnaplójában írta mindezt a családjáról, és igen pontosan megjelölte azokat a viszonyítási pontokat, amelyek gondolkodását és irodalmi működését is meghatározták. Kései gyermek volt, édesapja 1844-ben született Csongrádon, és hamar elárvult, mert az író nagyapja 1852-ben a kufsteini börtönben halt meg mint az 1848/49-es szabadságharc fogságba esett honvédja.{13} Kádár Lajos 1896. május 19-én született az akkori Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyéhez tartozó Alpáron.{14} Mind a szülőhely, mind a gyermek- és ifjúkorban szerzett élmények döntő mértékben formálták Kádár gondolkodását, a politikai és társadalmi folyamatokról vallott felfogását. Ez a megállapítás akár tartalmatlannak és semmitmondónak is tűnhet, mégis fontosnak tartom hangsúlyozni, hiszen Kádár Lajos esetében – leszámítva az első világháborút – a gyerekkori élményanyag valóban teljes mértékben uralta az író gondolkodását. Úgy tűnik, hogy sem a meglehetősen szűkös olvasmányélmények, sem a fővárosban szerzett élettapasztalatok, sem a kritikai reflexiók, sem a hozzá közel álló, vele bizonyos mértékig rokonszenvező írótársak véleménye nem írta felül élete első évtizedeiben rögzült benyomásait és véleményét. Kádár alig-alig reflektált a körülötte élő-zajló világra. Ezt nagyon fontos szem előtt tartanunk, ha színdarabjának keletkezését és hozzá való viszonyát szeretnénk megmagyarázni.

Kádár Lajos szülőfaluja, az 1890-es években valamivel több mint 3000 lakosú Alpár Kecskeméttől 25 kilométerre délkeleti irányban található, a Holt-Tisza partján. A település ma már Tiszaalpár része, miután 1973-ben Tiszaújfalu és Alpár egyesítésével új falut hoztak létre.{15} A mai Lakitelek és Csongrád között húzódó, a XIX. és XX. század fordulóján holtágakkal és zsombékokkal szabdalt, a kiskunsági puszták közelében található mikrovilágban töltötte gyermekkorát Kádár Lajos. A városoktól távol lévő, igen archaikus társadalmat így jellemezte az író hatvan év távlatából: „A halászokat még csak elismerték egyenrangúnak, de a paraszt csak paraszt maradt a pásztor szemében, ha zsellér volt, ha százholdas. Az úrfélét még jobban lenézték, egyenesen együgyűnek tartották. Úrnak számítottak mindenkit, ha nem gatyában járt, mindegy volt nekik, ha gróf vagy tollszedő.”{16} Az utóbbi foglalkozás Kádár Lajos számára (is) egyértelműen beazonosítható csoportot jelentett, ahogyan ez az 1942-ben megjelent Taposóka című regényéből is kiderül: „A tavaszon, hogy Gábor odavolt kubikon, akkor vitte el a tollat a zsidó.”{17} Kádár Lajos szülei révén a pásztorok és halászok szemléletmódjával, észjárásával azonosult, minden más foglalkozási, vagyoni, etnikai csoportot több-kevesebb kritikával, távolságtartással szemlélt. Ebből a nézőpontból nem differenciálta az úr fogalmát sem: számára ugyanúgy az establishment részét képezte a keresztény földesúr és a zsidó kiskereskedő. Ezen a roppant leegyszerűsítő, de az adott falusi társadalomban hiteles és elfogadott állásponton Kádár Lajos a későbbiekben sem akart és tudott változtatni.

Szülőföldjéhez sajátos magyar mitológia is kötődött, és ez a nem keresztény alapú vallásos-irracionális hitvilág Kádár Lajos irodalmi munkásságán is mély nyomot hagyott. Több tucatra rúg kéziratban maradt regényeinek, novelláinak száma, és ezek között igen sok a történelmi tárgyú alkotás, ami aligha véletlen. Anonymus nyomán sokáig élt a köztudatban, hogy Alpár mellett állt Zalán bolgár fejedelem vára, az ismert monda szerint innét kapták a „nyaláb füvet” a honfoglaló magyarok, sőt Árpád fejedelem és bolgár ellenfele is itt ütközött meg egymással.{18} Ezeket a mondákat, regéket, amelyek jól kiegészültek a török hódítás idején gyakran menekülni kényszerülő, állandó lakott település híján napról napra élő üldözött nép történeteivel, Kádár Lajos is jól ismerte és beépítette őket regényeibe. Az ártatlan, kijátszott, az urak által becsapott és félrevezetett nép képe a Kádár-regények egyik stabil eleme, és ez esetben is gyermekkori tapasztalatok állhatnak a meggyőződés mögött. A szülei ugyanis csárdát béreltek, ám amikor édesanyja négy éven át betegeskedett, édesapjának egyedül kellett vinnie az ügyeket. „Mire édesanyánk annyira jobban lett, hogy beállhatott a csárdába, nem maradt semmink, se égen, se földön. Apámmal kötelezvényeket írattak alá. (Mert a nevét alá tudta már írni.)”{19}

Kádár Lajos, Illyés Gyulához hasonlóan, tizenhat éves korában hagyta el szülőföldjét. Édesapja halálát követően Budapestre indult, népmesei szóhasználattal élve „szerencsét próbálni”. A négy elemit végzett kamasz fiú dolgozott bolti szolgaként, villamoskalauzként, leveleket és csomagokat hordott mint biciklis küldönc, végül a Vadász-Kürt Szállodában pincértanulónak állt, és kitanulta a felszolgáló mesterség alapjait. 1915 tavaszán kellett bevonulnia, hét hónapot Doberdónál szolgált, majd egységét átvezényelték az orosz frontra, ahol 1916 nyarán fogságba esett. Az idő legnagyobb részét a Don-medencében töltötte, végül 1918 áprilisában sikerült hazaszöknie. Néhány évre visszatért szülőföldje közelébe: Szentesen újból pincérként kereste a kenyerét, majd 1924-ben véglegesen a fővárosba költözött. Némi német, francia és kicsit bővebb orosz nyelvtudás birtokában 1929-ben immár az elit kategóriát jelentő Gellért Szállóban, majd a Márvány Magyarországban alkalmazták.

Természetesen a külvárosi albérleteket váltogató, szerény kispolgári lét nem tekinthető kiemelkedő mobilizációs sikernek, de Kádár Lajosnak az évek múltával a napi megélhetésen túl már másra is jutott ideje. Távol álljon tőlem, hogy idealizáljam az életkörülményeit, de elég Veres Péterre gondolnunk, aki 1944-ig ennél lényegesen kedvezőtlenebb viszonyok között, a téli munkaszünetek idején írta életművének igazán fontos részét. Kádár először verseket farigcsált, majd hamarosan rátalált igazi hangjára. Mintha öntudatlanul is ráérzett volna, hogy az 1930-as évek közepén új szelek fújdogálnak, és egyre jobban megnő a középosztály érdeklődése a nép, pontosabban az azzal azonosított parasztság iránt. Elég az 1934-ben több hónapon át tartó, ún. „őstehetségvitára” gondolnunk, amely – mai kifejezéssel élve – naiv képzőművészek tárlata nyomán indult. Ekkor már útjára indult a népi mozgalom is, megjelent Szabó Pál első regénye, és szűkebb körben már ismerték Sinka István verseit is. Vagyis Kádár Lajos a legjobb időpontban készítette el első világháborús hadifogságának memoárját. A kézirattal 1934-ben az Országos Társadalombiztosítási Intézetnél dolgozó orvos ismerőse ajánlására – nagyon szerencsés módon – Zilahy Lajost kereste meg, aki az általa megújítani kívánt konzervatív reformpolitikában jelentékeny szerepet szánt a népieknek. Zilahy a szöveg átdolgozását javasolta, végül 1936-ban napvilágot látott Kádár Lajos A dóni halálbánya címet viselő visszaemlékezése.{20} A kissé bulvárba hajló és a címnek csak részben megfelelő memoár előszavát Zilahy jegyezte. A bőven áradó elbeszélés minden szerkezeti hibájával és esetlegességével együtt ma is számot tarthat az első világháború társadalomtörténetét és népi emlékezetét kutatók érdeklődésére. A kortársak figyelmét is felkeltette, hogy nem a hajdani vezérkari tisztek önigazoló beszámolóinak sora gyarapodott egy újabb kötettel, hanem a történelem ezúttal „alulnézetből” mutatkozott meg. Többek között Móricz Zsigmond a Pesti Napló, Mónus Illés pedig a Szocializmus hasábjain méltatta Kádár kötetét.

A könyv ennek ellenére gyakorlatilag feledésbe merült, amihez nem csupán szerzőjének későbbi hírhedt színdarabja járult hozzá, hanem az is, hogy 1937-ben egy másik népi tehetség is megírta visszaemlékezéseit, méghozzá összehasonlíthatatlanul igényesebben és élvezetesebben. Veres Péter Számadás című memoárjára gondolok, amely elhomályosította Kádár Lajos váratlanul jött sikerét. Ez óhatatlanul némi feszültséget gerjesztett a két hasonló sorsú és hasonló pályát befutó író között, amelynek apróbb jeleit és jelentőségét a későbbiekben is látni fogjuk majd. Kádár Lajos mindenesetre nem tétlenkedett: 1938-ban újabb kötettel rukkolt ki: a Tyukász Péter voltaképpen A dóni halálbánya előzményeként az író gyermekkora, a kiskunsági tanyavilág aprólékos leírását adja.

A kötet fogadtatása kijelölte azokat az alapproblémákat, amelyek Kádár Lajos egész életművét komolyan megterhelték, és részben az Ártatlanok? keletkezési körülményeit is megmagyarázzák. A regény két, meglehetősen eltérő politikai irányultságú orgánum részéről is meleg elismerésben részesült: a szociáldemokrata Népszavában Szélpál Árpád, míg a Bethlen Istvánhoz kötődő 8 Órai Újságban a T. J. monogramú szerző méltatta. Szélpál szerint „a Puszták népe óta nem jelent meg ehhez fogható írásmű, és bár ez más igényű munka, mégis szinte annak kiegészítőjeként lehet értékelni. […] Ez a munkája, ez a Tyukász Péter sokkal több egy egyszerű lélek megnyilatkozásánál, sokkal több érdekességnél, ez az igazi, a legtisztább irodalom, mert az életet adja a legkitűnőbb íróművészeten keresztül.”{21} A 8 Órai Újság kritikusa sem fukarkodott a dicsérettel: „Eredeti a nyelve, eredetiek a gondolatai. Belső riadalmai, külső mórikái úgy egyéniek, hogy egy egész népréteget tipizálnak. Egy eszes, eleven, fantasztikus vitalitású és kedélyvilágú népréteget. […] Lebecsülnénk, sőt megsértenénk azzal ennek a könyvnek íróját, ha azt állítanánk, hogy ez a műve az, amiben elérte teljesítőképességének csúcspontját. Talán mindig számottevő munkája marad. De a jövő lehetőségei mindenesetre még magasabbra vezetnek nála.”{22}

A finoman szólva sem valós értékén kezelt könyvről szóló méltatások sokkal inkább a szerző személyének szóltak, hiszen Kádár szinte ideális megtestesülése volt az alacsony sorból kiemelkedő népi tehetségnek. Ez a szerep igencsak hálásnak tűnt a népi gondolat növekvő népszerűsége közepette, főként, ha mögötte állt a tehetség aranyfedezete. Kádár Lajos pedig joggal gondolhatta azt, hogy valóban ez az igazság, hiszen 1939-ben nem kisebb írói nagyság, mint Móricz Zsigmond méltatta őt, méghozzá egészen rendkívüli módon eltúlozva: „…a közelmúltban jubiláló nagy írónk riport keretében válaszolt több hozzá intézett közérdekű és kevésbé közérdekű kérdésekre. Kik a kedvenc írói? – hangzott az egyik tétel. A régiek közül Homeros, a fiatalok közül Kádár Lajos.”{23}

Ugyanakkor már 1938/39-ben sem csupán kritikátlan elismerésben részesült a szerző. Kovács György, az Erdélyi Helikon hasábjain tette fel nem is annyira költői kérdéseit: „…tudna-e Kádár élményanyagánál többet is nyújtani az írásban, ami döntő próbára tenné alkotóképességét? Amikor nem elég az egyén élménye, hanem az emberi kultúra sok évezredes élménye kell hozzá. Elég-e az alkotáshoz az írni tudás és környezet-ismerés, vagy több is kell ennél?”{24} Érdekes módon ugyancsak egy, a kisebbségi magyarság körében megjelenő folyóiratban, a Kalangyában értékelte a Tyukász Pétert a hallatlanul művelt, kiváló naplóíró premontrei szerzetes, Zimándi Pius: „Kádár Lajos könyve, ha regénynek tartjuk, csekély irodalmi értékű, ha mint önéletrajzot, néprajzi terméket fogjuk fel, néprajzi irodalmunk komoly értéke.”{25} Alighanem Kádár életművének máig érvényes olvasatát adta a finom tollú irodalomtörténész.

Nem csupán a kritikusok, hanem a Kádárhoz elvileg és a valóságban is közel álló népi írók is figyelmeztették a rá leselkedő veszélyekre. Egészen pontosan Veres Péter volt az, aki a hozzá igen hasonló karakterű Kádárt több magánlevelében is jóindulatúan korholta és ösztökélte. 1940-ban az alábbi tanáccsal szolgált: „Nem tudom, hogy te hogyan bírálod az olvasmányokat, de azt tanácsolom, most, amíg nem késő, hogy olvassál el néhány nagy külföldi realista írót. Olvasd el Gorkij Gyermekéveit, Solohov Csendes Donját, Roger Martin du Gard Thibault családját. Olvasd el ezeket és még többet is, és gondolkozzál. Mert én így azt érzem, hogy értékes paraszti élményeidet, látásaidat elpazarlod kitalált regényeidben.”{26}

Kádár Lajos azonban sokkal inkább az alaptalan, túlzó méltatásoknak hitt, nem pedig a józan, megfontolt intelmeknek. A következő években egymás után jelentette meg regényeit (Cigányok, Taposóka, Kujtorgó lelkek, Elégtétel, Halászok), amelyek ugyanazt a gyermekkori élményanyagot variálták, egyre jobban összecsapva, egyre kevésbé kidolgozva, éppen ezért a mai olvasó számára már-már olvashatatlan szövegeket eredményezve. Ennek ellenére Kádár Lajos továbbra is komoly sikereket aratott az irodalmi közéletben, mind az eszmei, mind pedig az anyagi elismerést tekintve.

1939-ben alapító tagja lett a Tücsök Irodalmi és Művészeti Szövetkezetnek, amely a népi mozgalom irodalmi és képzőművészeti alkotásait kívánta a közvetítő kereskedelem kiiktatásával az érdeklődőkhöz eljuttatni. A Tücsök székhelyét Kádár Lajosnak a budapesti Rákóczi úton lévő lakásán jegyezték be, ahol tágas műterem is várta a tagokat: kiállítások és előadások lebonyolításához.{27} Már ez utóbbi tény is sejteti, hogy Kádár néhány év leforgása alatt kültelki albérletekben szorongó pincérből biztos anyagi hátérrel rendelkező, középosztályi értelmiségivé vált, köszönhetően a népi mozgalmat övező érdeklődésnek. Önmagában ez a mozzanat is rendkívül izgalmas vizsgálati irány lenne, most azonban elégedjünk meg azzal, hogy kiket is tömörített a Tücsök, amelynek Kádár Lajos igazgatósági tagja volt. 1941 februárjában a Matolcsy Mátyás felelős szerkesztő nevével fémjelzett nyilaskeresztes hetilap, a Magyarság Útja{28} hirdette a Tücsök irodalmi estjét, amelyet a pestszenterzsébeti ipartestület nagytermében tartottak. Ezen alkalommal Sinka István, Ignácz Rózsa, Sértő Kálmán, Erdélyi József és Dallos Sándor írásaiból olvastak fel.{29}

Vagyis Kádár Lajos az 1939 után széthasadó népi mozgalom szélsőjobboldallal érintkező, sőt részben ahhoz tartozó, leginkább Erdélyi József és Sértő Kálmán nevével fémjelzett csoportosulásához tartozott. Persze a valóság ennél bonyolultabb, hiszen a Tücsökben szerepet vállaltak nem szélsőjobboldali népiek is, és Kádár viszonya sem romlott meg a másfelé gravitálókkal. Elfogadottságát jelzi, hogy a magyar népi mozgalom két fontos eseményére is meghívást kapott: az 1942-es lillafüredi találkozóra{30} és az 1943-as balatonszárszói seregszemlére is. Nyilvánosan egyik összejövetelen sem szólalt fel, de a források tanúsága szerint Szárszón részese volt a nem hivatalos programnak. A konferencia anyagát tartalmazó kiadvány képmellékletében látható egy felvétel, amelyen együtt borozgat Simándi Pállal, Juhász Gézával, Darvas Józseffel, Sinka Istvánnal, Szabédi Lászlóval, Szabó Pállal és Kovács Imrével.{31} Jellegzetes kép ez: minden világnézeti különbség dacára egy asztalnál ülnek a mozgalom legismertebb képviselői. Egy rendőrségi kihallgatás során pedig két évvel később Kádár azt vallotta, hogy „részt vettem a szárszói írói értekezleten is, ahol szépirodalmi novelláimat olvastam fel csupán.”{32}

Kádár Lajos tehát a háború végéig nem került semmilyen konfliktusba, írói pályája, egzisztenciális gyarapodása töretlenül haladt előre. Csupán a szokásos könyvkiadói villongások kísérték karrierjét:{33} első kötetét az Athenaeum, a másodikat a Dante Könyvkiadó publikálta, majd összeveszett velük, és a Turul Szépmíves Céhnél próbálkozott. Bár később megpróbálták visszacsábítani az Athenaeumhoz, biztos könyvkiadói nyereséggel kecsegtető munkáit 1943–44-ben immár a népiek bizalmi kiadója, a Magyar Élet jelentette meg.

Kádár Lajos zsidósággal kapcsolatos nézetei

Mielőtt rátérnénk az Ártatlanok? első változatának keletkezési körülményeire, fontos tisztáznunk, hogyan gondolkodott Kádár Lajos a zsidóságról, más műveiben felbukkantak-e antiszemita kitételek, illetve milyen forrásokból táplálkozott előítéletes gondolatvilága. A háborút követő vizsgálati eljárás során ezek a szempontok alig-alig kerültek elő, az Ártatlanok?-on kívül nem elemezték érdemben az író egyéb regényeit, színdarabjait, novelláit. Ez utóbbi nem csupán történeti szempontból érdekes, hanem a jogi folyamat esetlegességét, féloldalas voltát is érzékelteti, és arra utal, hogy a népügyészség és ennek nyomán a népbíróság is felületes munkát végzett. Kicsit alaposabb felderítő munkával ugyanis könnyedén lehetett volna tisztázni azt a kérdést, hogy Kádár Lajos már 1944 előtt is határozottan antiszemita darabot írt-e, vagy csupán Dövényi Nagy Lajos ferdítette el a mű eredeti mondanivalóját.

Kádár Lajos a Budapesti Népbíróság elé terjesztett kérelmében hat, 1944 előtt megjelent regényéről, valamint „száznál több elbeszéléséről” tett említést, és három elismerő kritikát is csatolt.{34} Négy másik regényét ugyanakkor valamiért kihagyta a felsorolásból. Ezek közül a török időkben játszódó Lidérc-sziget témája miatt valóban elhanyagolhatónak tűnt, az Istentelenek pedig alighanem határozottan oroszellenes mondanivalója miatt{35} maradt ki. Az Elégtétel szintén problematikusnak látszódhatott, mivel az alapjául szolgáló novella a nyilas Magyarság Útjában látott napvilágot.{36} Bár maga az elbeszélés – amelynek egy uradalmi cseléd kisemmizéssel felérő elbocsátása áll a középpontjában – egy barátságtalan általánosító megjegyzésen túl nem érintette a zsidóságot, a vizsgálati eljárás során mégis a terhelő bizonyítékok között említették.{37} Kádár Lajos – igen sok kortársához hasonlóan – egy szélsőjobboldali sajtótermékben publikálta alapvetően vállalható írását, és bár ez tény mai szemmel nézve joggal vet fel kérdéseket, önmagában még nem lett volna elégséges a népbírósági eljárás megindításához. A negyedik „kifelejtett” regény azonban az 1942-ben publikált Kujtorgó lelkek volt, amelyet szinte egész bizonyosan szándékosan hagyott ki Kádár, hiszen a mű, mint majd látni fogjuk, igazolta volna az ellene felhozott vádak jogosságát.

Az általa felsorolt regények közül a Halászok, a Rozika és a Cigányok című művek nem tartalmaznak a zsidóságra vonatkozó megállapításokat, a másik három regénye viszont fontos adalékokkal szolgál a szerző ez irányú nézeteivel kapcsolatban. A dóni halálbánya{38} kifejezetten pozitív és rokonszenvező módon mutatja be a zsidóságot. Így például katonák pénzét rubelre átváltó kufárok között „civil orosz zsidó” is akadt, és igen tisztességesen járt el. (21.) Egy másik alkalommal pedig a Monarchiából származó hadifoglyokat nemzetiség szerint próbálták csoportosítani, és a feladatot az orosz hadseregben szolgáló cseh önkéntesek végezték: „Legelőször a tótokat akarták kiszedni, de magyar tótok nem akartak kiállni. A magyar zsidók ugyanúgy tettek, mint a tót atyafiak. Az egyik cseh önkéntes káplár borzasztóan kezd kiabálni, hogy majd ő megmutatja, hogy már minden zsidó ki fog állni. Akkor sorbajárta a sorokat, és aki zsidónak látszott, kérdezte a nevét. De a magyar zsidók mind magyar neveket mondtak be.” (22.)

A nemzethűségről való tanúságtételt követően felbukkan a „vén, szakállas” boltos zsidó képe, akit viszont csúnyán becsapnak a vonatra váró katonák, így kifejezetten szánalomra méltó áldozatként ábrázoltatik. (24.) A visszaemlékezés szerint a fő törésvonal a cseh legionisták és a magyar hadifoglyok között húzódott, állandóak voltak a kisebb villongások, csetepaték. Amikor már-már önbíráskodásig fajult a dolog, Kádár Lajost éppen egy „orosz zsidó katona” világosította fel egy véletlenül elfogott üzenetről, amely szerint a csehek meg akarják rajta bosszulni kuktájuk megveretését. (43.) A történtek hatására Kádár megszökött, és életben maradását többek között annak köszönhette, hogy egy falusi ugyancsak „vén, szakállas zsidó” üldözői elől befogadta, egy ólban bújtatta; tejet, levest, krumplit, útravalóul pedig kenyeret és libatepertőt adott neki. (54.) Később kölcsönösen előnyös üzletet kötött egy zsidó kereskedővel: katonaruházatát és fegyvereit adta el neki, civil ruhadarabokért és némi készpénzért cserébe. (170–171.)

Úgy tűnik tehát, hogy kezdetben Kádár Lajos kifejezetten pozitív módon, sőt hálával tekintett az általa külön népként számon tartott zsidóságra. Ez a reláció az 1938-ban megjelent és 1944-ig további két kiadást megért regényében, a Tyukász Péterben kezdett megváltozni.{39} Egy esti imádság részeként felbukkan a vallási alapú antiszemitizmus régi toposza: „Krisztus Urunk születék, / Zsidók által vereték, / Piros vére hullajték.” (11.) Emellett feltűnnek gyermekkora falusi társadalmának zsidó szereplői is: a Csongrádon élő „gyapjúszsidó”, aki pénzkölcsönzéssel is foglalkozik (19.), illetve a helyben élő zsidó boltos, akinél hitelbe tudtak vásárolni a falu szegényei (186.). Az 1942-ben napvilágot látott Taposóka{40} című regényében újabb figurák tűnnek fel: a már korábban említett tollas zsidó (8.), az uradalmi bérlő (10.), sőt a zsidó kocsmáros és kikeresztelkedett ügyvéd fia, aki váltóügyletekkel foglalkozik (136–137.). Ugyanakkor a zsidóság Kádár-regényekben feltűnő reprezentánsaihoz semmiféle érzelem vagy értékelés nem társul, sőt azt mondhatjuk, a helyi paraszti társadalom jelentéktelen mellékszereplői csupán. Ami érdekes, hogy a Taposóka két karakterét ugyanúgy hívják, mint az Ártatlanok? két alakját: Efraim kocsmárosról és fiáról, Erényi Viktor ügyvédről van szó. Vagyis a szereplők készlete, a hozzájuk társított jellemvonások ekkor már készen álltak Kádár Lajos fejében, az Ártatlanok?-at leszámítva azonban éles antiszemitizmus nincs jelen az életműben. Kádár távolságtartással, a származást számon tartva ír a zsidóságról, amiben semmi meglepő nincs: felfogása a korabeli paraszti társadalom általánosan elfogadott vélekedését tükrözte.

Mégsem jelenthetjük ki, hogy Kádár Lajos életművében kivételes, igaz, rendkívül súlyos torzulásnak tekinthető az Ártatlanok?. És nem csupán a népiek szélsőjobboldalon helyet foglaló íróival, költőivel (Sértő, Erdélyi) ápolt barátsága, illetve publikációs tevékenysége miatt nem tartható ez az állítás, hanem azért sem, mert bizonyos jelek szerint Kádár maga is érdeklődött a kortárs antiszemita irodalom iránt. Az 1945 áprilisában tartott házkutatás során Kádár házi könyvtárában megtalálták Bosnyák Zoltán A zsidókérdés című művének egyik kötetét, valamint Kocsis József Méh és az ember című dedikált pamfletjét.{41} Emellett biztosan olvasta, és mint majd látni fogjuk, magáévá is tette Bartha Miklós Kazár földön című politikai vitairatának érveit és szociális alapon fogant antiszemita nézetrendszerét.{42} Kádár Lajos 1942-ben kiadott regényét, a Kujtorgó lelkeket az alábbi mondattal vezette be: „Ezt a művemet Bartha Miklós emlékének ajánlom.”

Az eddig felsorolt tényezők azonban még nem magyarázzák meg, hogy Kádár Lajos miért írta meg színművét, hiszen életútjából, érdeklődéséből elvileg nem vezetett egyenes út a darab megszületéséhez. Az Ártatlanok? megírásához politikai döntésekre, a közhangulat megváltozására, emberi jellemgyengeségre, az anyagiak és a hírnév vonzó erejére egyaránt szükség volt.

{1} „Bágyoni Váró Andor beszámolója az Ártatlanok bemutatójáról: A magyar Jud Süss”; Magyarság 1944. június 17. 8.

{2} Borbándi 1983. A kötetben két helyen is megemlítette a szerző Kádár Lajost, de egyik alkalommal sem szólt szépirodalmi munkásságáról és politikai szerepvállalásáról.

{3} Gyurgyák 2001

{4} Gyurgyák 2009

{5} Paksa 2013

{6} Ungváry 2012. 238.

{7} Gajdó 2011. 349–350.; Gajdó 2012

{8} Huhák 2013

{9} László 2012

{10} Papp 2012. 180.

{11} A közgazdász pályafutásáról és lapja, az Új Európa történetéről lásd Paksa 2013. 255–267. Matolcsy gazdasági nézeteinek kritikáját lást Ungváry 2013. 308–313.

{12} Kádár Lajos: Börtönnapló 13. PIM V-5241/30.

{13} Kádár 1959. 6.

{14} Az életrajzi adatok forrása: Szenczi 2010., amely egyedüliként dolgozza fel Kádár Lajos – döntően 1945-ig tartó – életútját. A mű első változata 1994-ben látott napvilágot, de Szenczi Ibolya később bővítette a szöveget, ezért ezt a kiadást vettem alapul. A továbbiakban nem hivatkozom rá külön, csak akkor, ha a kötet valamelyik állítását értékelem.

{15} Magyar Nagylexikon 2003. 491.

{16} Kádár 1959. 9.

{17} Kádár 1941a.

{18} Pallas Nagy Lexikona 1893. 480.

{19} Kádár 1959. 19.

{20} Kádár 1936

{21} Szélpál Árpád: „Tyukász Péter”, Népszava,1938. február 6. 4.

{22} T. J.: „Kádár Lajos: Tyukász Péter”, 8 Órai Újság,1938. február 9. 10.

{23} B. B.: „Beszélgetés Kádár Lajossal”, Magyar Nemzet, 1939. február 12. 23.

{24} Idézi Szenczi 2010. 43.

{25} Idézi Szenczi 2010. 41.

{26} Miklóssy 1987. 21.

{27} Szenczi 2010. 52–53.

{28} Paksa 2013. 349.

{29} „A »Tücsök« művészestje”, Magyarság Útja, 1941. február 28. 8.

{30} ÁBTL 4.1. A-704. Magyar írók értekezlete I. kötet 10–11.

{31} Szárszó 1993. 253.

{32} Kádár Lajos kihallgatási jegyzőkönyve, 1945. április 7. BFL XXV. 1a. 1538/1945/5. 5.

{33} Ezekről lásd: Fodor József tanúvallomása, 1945. április 25. ÁBTL 3.1.9. V-118738. 19.

{34} BFL XXV. 1a. 1538/1945/5. 84.

{35} Szenczi 2010. 62.

{36} Kádár Lajos: „Elégtétel”, Magyarság Útja, 1941.február 7. 6.

{37} Jelentés Kádár Lajos: Ártatlanok című színdarabja ügyében lefolytatott nyomozásról, 1945. április 28. ÁBTL 3.1.9. V-118738. 33–35.

{38} Kádár 1936. A szövegben említett oldalszámok erre a kiadásra vonatkoznak.

{39} Kádár 1944. A szövegben említett oldalszámok erre a kiadásra vonatkoznak.

{40} Kádár, 1942a. A szövegben említett oldalszámok erre a kiadásra vonatkoznak.

{41} Jelentés Kádár Lajos: Ártatlanok című színdarabja ügyében lefolytatott nyomozásról, 1945. április 28.ÁBTL 3.1.9. V-118738. 33–35. Az egykori közigazgatási szakember, majd kereskedelmi magántisztviselő Kocsis József könyve rendkívül gyenge iromány, amely a méhek társadalmának tökéletességét hirdeti és megpróbál valamiféle analógiát ráerőltetni az emberi társadalomra. A szerző nemzetiszocialista hangvétellel és tartalommal írt a zsidóságról, amelyet a fákon élősködő zöld futóhoz, dudvához hasonlított. Majd hevenyészett statisztikai okfejtéssel a zsidók erkölcstelenségét próbálta igazolni, mondván igen nagy arányban találhatók a bűncselekmények elkövetői között. A könyv szövege szinte minden struktúrát nélkülöz, szerzője gyaníthatóan igen csekély szellemi képességekkel felvértezett műkedvelő méhész lehetett, aki magát így jellemezte: „Forradalmár vagyok, de a legszentebb nemzetközösségi alapon!” Kocsis 1944. 101.

{42} Bartha Miklós nézeteiről lásd Gyurgyák 2001. 356–362.