A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Charan Ranganath:

WHY WE REMEMBER:

UNLOCKING MEMORY’S POWER TO HOLD ON TO WHAT MATTERS

Copyright © 2024 by Charan Ranganath

All rights reserved.

Hungarian translation © Borbély Csaba, 2026

Családomnak

(A fordító megjegyzése: dr. Ranganath nemcsak remek kalauz az emlékezet ismeretlen tájain, de nagy zenészlélek is. Ennek megfelelően a könyv fejezeteinek és alfejezeteinek címadásakor különböző ismert dalok szövegéhez vagy címéhez nyúlt vissza. Ez rendre kellemes meglepetést okozott a könyv olvasása közben, ahogy a fejemben megszólaltak ezek a nóták – ami mint kiderült, egy teljességgel megtervezett eleme a könyvnek. Viszont nehéz helyzetbe hozott abban a tekintetben, hogy vajon hogyan adjam át ezt az élményt. Szerkesztőm javaslatát követve végül meghagytam ezeket a címeket angolul, és itt adok több információt, illetve körülbelüli fordítást az angol címekhez.)

MIÉRT EMLÉKEZÜNK?

BEVEZETŐ
ISMERKEDJEN MEG AZ EMLÉKEZŐ ÉNJÉVEL

Miért van az, hogy könnyebb egy nyolcvanas évekbeli sláger szövegét felidézni, mint azt, hogy miért jöttem ki a konyhába?

– Névtelen internetes mém

Mielőtt elkezdenénk, egy pillanatra gondolja át, milyennek látja ma önmagát.

Gondoljon a családjára és a barátaira, a munkájára, a lakóhelyére és az életkörülményeire. Melyek azok a leginkább meghatározó élettapasztalatok, amelyek azzá tették, akinek ma látja magát. Milyen elvekben hisz a leghatározottabban? És milyen döntések, kicsik és nagyok, jók és rosszak vezették el erre a helyre, ehhez a pillanathoz?

A helyzet az, hogy ezeket a döntéseket rutinszerűen befolyásolja, sőt esetenként determinálja az emlékezetünk. A Nobel-díjas pszichológus Danny Kahneman szavai nyomán ezt a jelenséget úgy írhatnánk le, hogy bár a mindennapokat a „tapasztaló énünk” éli meg, az ehhez szükséges döntéseket az „emlékező énünk” hozza.1 Ezek a döntések gyakran banálisak: mit együnk aznap ebédre, vagy melyik mosószeres flakont vegyük le a szupermarket zsúfolt polcáról. Máskor azonban az életünket alapjaiban meghatározó döntések ezek, kezdve, mondjuk, azzal, hogy milyen karriert vagy lakókörnyezetet választunk magunknak, egészen odáig, hogy milyen értékekben hiszünk, hogyan neveljük a gyerekeinket, és milyen emberekkel vesszük körül magunkat. Sőt, az emlékezetünk még azt is meghatározza, hogy utólag hogyan érezzünk ezekkel a döntésekkel kapcsolatban: számos kutatás bizonyította már, köztük Kahnemané is, hogy a döntéseink következményei felett érzett öröm és elégedettség valójában nem közvetlenül a tapasztalatainkból ered, hanem abból, ahogyan ezekre a tapasztalatokra emlékszünk.

Egyszerűbben fogalmazva, az emlékező én folyamatosan – és egészen fundamentális módon – alakítja a jelenünket és a jövőnket azáltal, hogy többé-kevésbé minden tettünkben és döntésünkben irányadó szerepet tölt be. Ez nem feltétlenül rossz dolog, de arra mindenképpen felhívja a figyelmet, hogy érdemes megérteni: mi is az az emlékező én, és miként működnek az élet minden szegletét behálózó hatásmechanizmusai.

Az emlékezetnek a gondolatokban, tettekben, érzésekben és döntésekben játszott átható szerepe mégis gyakran észrevétlen marad, kivéve azokat az eseteket, amikor épp cserben hagy minket. Ezt azért tudom, mert ahányszor megismerkedem valakivel, és az illető megtudja, hogy memóriakutatással foglalkozom, az első kérdés mindig az, hogy „Miért felejtek el mindig mindent?”. Ezt a kérdést én is gyakran felteszem magamnak. Minden egyes nap előfordul, hogy elfelejtek neveket vagy arcokat, vagy akár egész beszélgetéseket, sőt még azt is, hogy éppen mit akartam csinálni. Amikor ezekkel az esetekkel szembesül az ember, hajlamos zavarba jönni, és az életkor előrehaladtával az emlékezet ezen apró botlásai akár egész ijesztően is hathatnak.

De míg kétségkívül igaz, hogy a memória károsodása súlyosan debilizáló hatással lehet egy ember életére, azért azt fontos megérteni, hogy a mindennapos emlékezetkiesésekkel kapcsolatos tipikus panaszok és aggodalmak többnyire egy általános és alapvető tévedésben gyökereznek. Az általános nézettel szemben ugyanis az emlékezetkutatás legfontosabb üzenete nem az, hogy az ember képes lenne több mindenre emlékezni, vagy hogy ez akár kívánatos lenne. A memóriánkkal valójában nincs semmi baj. Egyszerűen rossz elvárásaink vannak azzal kapcsolatban, hogy mi is az emlékezet elsődleges feladata.

Az ember számára ugyanis semmilyen haszonnal nem jár az, ha minden múltbéli történésre pontosan emlékszik. Az emlékezet komplex mechanizmusai nem azért fejlődtek ki, hogy én könnyebben felidézzem valami pasasnak a nevét, akivel nem is tudom, mikor és hol találkoztam. Az emlékezetkutatás történetének egyik legfontosabb alakját, Sir Frederic Bartlett brit pszichológust idézve „a pontos, szó szerinti felidézés rendkívül szükségtelen”1.

Ahelyett tehát, hogy azt kérdezzük, „miért felejtünk el dolgokat?”, a kérdés valójában úgy hangzik helyesen, hogy „miért emlékezünk?”.

E kérdés megválaszolásának irányába egy szeles őszi délutánon tettem meg első lépéseimet, még 1993-ban. Huszonkét évesen a Northwestern Egyetem hallgatójaként készültem a klinikai pszichológiai szakvizsgámra, és épp befejeztem a munkát egy kutatási terven, amelyben első alkalommal foglalkoztam a memória vizsgálatával. A választott témám a klinikai depresszió volt, a kutatás pedig a szomorúságnak az egyén figyelmére gyakorolt hatását volt hivatott vizsgálni. A Hüsker Dü zenekar egyik száma üvöltött a fülembe (a banda neve svédül annyit jelent, hogy „Emlékszel?”), amikor besétáltam a Cresap Laboratory épületébe. Ezzel a nótával próbáltam felspannolni magamat a kutatás első elektroenkefalográfiás (EEG) vizsgálata előtt. Már az elején megszenvedtem azzal, hogy az elektródákat felragasszam a tesztalany göndör tincsekkel borított fejbőrére. Miután fél órán keresztül bámultam a számítógép képernyőjét, elbűvölve a hallgatótársam agyából kiáramló elektromos aktivitás látványától, ideje volt leszedni az elektródákat. De bármennyire is igyekeztem leoldani a ragacsos rögzítőpasztát, több nagy csomó is látszott még a lány hajában, amikor elment.

A kutatás alapötlete az volt, hogy emocionálisan egészséges alanyoknál szomorú hangulatot idézünk elő és megfigyeljük, hogy a szomorúság következtében fogékonyabbak lesznek-e a negatív töltetű szavakra (például trauma vagy bánat), mint a semleges jelentésű szavakra (például banán vagy ajtó). Ahhoz, hogy az önként jelentkezett alanyoknál szomorú hangulatot idézzünk elő, egy klasszikus zenei válogatást használtunk, amit lassítva játszottunk le. A válogatás része volt Szergej Prokofjev „Oroszország mongol rabigában” címet viselő tétele A jégmezők lovagja című filmből.2 Ez a szerzemény annyira megbízhatóan elszomorítja az embert, hogy azóta is rendszeresen használják a klinikai depresszióval foglalkozó kutatásokban. Miközben szólt a zene, megkértük az alanyokat, hogy meséljenek nekünk egy szomorú élményükről vagy életszakaszukról. Azt vártuk, hogy a mélabús zene hatására könnyebb lesz nekik felidézni egy-egy szomorú élményt, valamint hogy a szomorú emlék egyben bánatos hangulatba is hozza majd őket. És igazunk is lett. Hibátlanul el tudtunk szomorítani bárkit.

A kutatás további része már szerényebb eredményeket produkált, de egy dolog különösképp megfogott engem, mégpedig, hogy milyen hatékonyan lehet az emberek emlékeit arra használni, hogy megváltoztassuk a jelenbéli hangulatukat, látásmódjukat. Mert nemcsak azt láttuk, hogy egy fájdalmas emlék felidézése szomorúvá tette az embereket, hanem úgy tűnt, azáltal, hogy elszomorodtak, könnyebben tudnak más, hasonló emlékeket felidézni. Innentől kezdve egészen rabul ejtett a gondolat, hogy az „emlékezetet” alkotó agyi struktúrák milyen fundamentális módon képesek befolyásolni azt, hogyan érzünk és mit gondolunk a jelenben. És ezáltal azt is, ahogy átlépünk a jövőbe.

Laboratóriumi körülmények között jól jön egy kis gyászos hangulatú muzsika, de a valós életben az emlékeink gyakran a legváratlanabb pillanatokban, teljességgel kiszámíthatatlanul lepnek meg minket: egy szó, egy arc, egy illat vagy íz hatására. Nekem például elég a „Born in the U. S. A.” első két akkordját meghallanom, és máris előjön egy sor emlék azokról az emberekről, akik rasszista gúnyolódás céltáblájává tettek engem a gimnáziumi éveim alatt.

De ugyanígy képesek a jelenben tapasztalt hangok, szagok és vizuális hatások visszarepíteni az embert egy-egy kellemes emlékhez. A fIREHOSE nevű indie rock zenekar egyik dala például mindig felidézi bennem az első randevúnk emlékét a későbbi feleségemmel, Nicole-lal; a jákafa gyümölcsének illata azt, amikor nagyapámmal a tengerparton sétáltunk Madrászban; a berkley-i Starry Plough kiskocsma színes homlokzatának képe pedig egyetemi éveimhez repít vissza, amikor is egy igen emlékezetes koncertet sikerült összehoznunk itt a Plug-in Drug nevű bandámmal. (És igen, már bánom a névválasztást.)

Ezek az emlékek és a hozzájuk társuló érzések mind példái annak az alapvető gondolatnak, ami azóta is vezeti a munkámat, mind klinikai pszichológusként, mind idegtudományi kutatóként: a memória sokkal, de sokkal több, mint az ember múltjának archívuma – az emlékezet maga a prizma, amelyen keresztül önmagunkat és másokat, illetve a világot látjuk. Az emlékezet az a szövet, amely összeköti mindazt, amit mondunk, gondolunk és teszünk. A karrieremre vonatkozó személyes döntéseimet minden kétséget kizáróan mélyen befolyásolták azok az első generációs bevándorlóként megélt tapasztalatok, amelyek a „másság” tartós érzetét alakították ki bennem. Olyannyira, hogy néha már tényleg úgy érzem magam, mint egy emberi agyakat vizsgáló földönkívüli, aki próbál rájönni, hogy miért viselkednek az emberek úgy, ahogy.

Amikor vizsgálni akarjuk azokat a fura és csodálatos folyamatokat, amelyek révén az emberi agy megőrzi a múltat, muszáj feltenni a kérdést, hogy miért és hogyan alakítják az emlékek az ember életét. Az emlékezésben megjelenő különböző folyamatok az emberi túlélés kihívásaira válaszolva fejlődtek ki. Őseink kénytelenek voltak azokat az információkat előnyben részesíteni, amelyek leghatékonyabban segítették őket a jövőre való felkészülésben. Emlékezni kellett arra, hogy mely erdei termések és bogyók mérgezőek; kik azok az emberek, akiknek a segítségére számíthatnak, és kik jelentenek veszélyt; merre van az a tisztás, ahol lágyan fúj az esti szél és hűs vizű patak csorog; és a folyó melyik partja hemzseg a krokodiloktól. Ezek az emlékek segítették őket abban, hogy a következő vacsora idejéig életben maradjanak.

Innen nézve egyértelmű, hogy az emlékezet egyes tulajdonságai, amelyeket gyakran hiányosságként élünk meg, egyben hasznos képességek is. Azért felejtünk el bizonyos dolgokat, mert előre kell sorolni azt, ami lényeges, hogy aztán ezt az információt minél gyorsabban alkalmazni tudjuk, amikor szükség van rá. Az emlékezetünk azért változik – és azért pontatlan néha –, mert az agyunk úgy fejlődött ki, hogy egy folyamatosan változó világot képezzen le. A völgy, ahol valaha dúsan termő bokrok voltak, már lehet, hogy terméketlen puszta. A szomszéd, akiben korábban feltétel nélkül megbíztunk, lehet, hogy mára már ellenség. Egyszerűen fontosabb volt az, hogy az ember emlékezete alkalmazkodóképes, alakítható, más szóval plasztikus maradjon,3 mint egy fotografikus precizitású, de statikus memória.

Ez a könyv tehát nem arról szól, „hogyan emlékezzünk több mindenre”. A következő fejezetek ehelyett az emlékezésben közrejátszó folyamatok mélységeibe vezetik az olvasót, felfedve azokat a mechanizmusokat, amelyek révén az emlékező én befolyásolja az ember kapcsolatait, döntéseit, a magáról kialakított énképét, illetve a társadalmi környezetet, amelyben él. Az emlékező én bámulatos hatalmának megismerése hozzásegít minket ahhoz, hogy figyelmünket a valóban fontos dolgokra irányítsuk és a múlt tudatos kiaknázása révén nagyobb sikerrel navigáljunk a jövőben.

A könyv első része az emlékezet alapvető mechanizmusait mutatja be, azokat az irányelveket, amelyek a felejtés, illetve a lényegi információra való emlékezés képességeit vezérlik. Ez csupán az utazás kezdete. A második részben fokozatosan mélyebbre merülünk az emlékezet rejtett képességeinek vizsgálatába, amelyek meghatározzák, hogyan értékeljük a múltunkat, illetve formálják a jelenünkről alkotott képünket. Végezetül a harmadik részben megvizsgáljuk, miként segíti a változó külvilághoz való alkalmazkodást az emlékezet plasztikus természete, illetve áttekintjük annak a ténynek a magasabb szintű jelentőségét, miszerint az emlékek sosem elszigetelten, hanem mindig más emberek emlékeivel összekapaszkodva, összenőve léteznek.

Útközben megismerkedünk egy sor emberrel, akiknek az életét drámai mértékben befolyásolták az emlékezet különböző elváltozásai: emberek, akik túl sok mindenre emlékeznek, vagy éppenséggel képtelenek új emlékeket képezni; emberek, akiket egy-egy múltbéli emlék gyötör mindörökké, illetve olyanok, akik mások hibás emlékei miatt szenvedtek. Ezek a történetek – összevetve más, hétköznapibb (és többnyire személyes) tapasztalatokkal – illusztrálják majd, hogyan irányítja életünket az emlékezet láthatatlan keze.

Az emlékezet több, mint lenyomata annak, hogy kik voltunk. Az emlékezet a jelenünk és a jövőnk, mind egyénenként, mind társadalmi szinten. A történet, amely elmeséli, hogy miért emlékezünk, egyben az emberiség története is. És ez a sztori azokkal a neurális kapcsolatokkal kezdődik, amelyek összekötik a múltunkat a jelenünkkel és a jelent a jövőnkkel.

ELSŐ RÉSZ
AZ EMLÉKEZÉS ALAPJAI

✶✶✶

1 WHERE IS MY MIND?2
MIÉRT EMLÉKSZÜNK EGYES DOLGOKRA, MÍG MÁSOKAT ELFELEJTÜNK?

Talán azért ilyen rossz a memóriám, mert mindig legalább két dolgot csinálok egyszerre. Könnyebb elfelejteni valamit, ha csak félig vagy negyedrészben csinálta az ember.

– Andy Warhol

Életünk során lényegesen több információ jut el hozzánk, mint amennyit bármilyen biológiai élőlény képes volna eltárolni. Becslések szerint egy átlagos amerikai állampolgár napi harmincnégy gigabájtnyi (vagyis 11,8 órányi) információt kap.1 Az okostelefonjainkon, könyveken, rádión, televízión, e-mailen és közösségi médián keresztül érkező képek, szavak és hangok szinte folyamatos áradatának tükrében – nem beszélve a fizikai valóságban megélt számtalan hétköznapi tapasztalatról – nem csoda, ha az ember nem emlékszik mindenre. Sőt igazából az a meglepő, hogy egyáltalán bármit is képesek vagyunk megjegyezni. A felejtés tehát alapvető emberi tulajdonság, mégis az egyik legfurcsább és legfrusztrálóbb aspektusa az emberi létnek.

Adja magát a kérdés: „Miért emlékszünk egyes dolgokra, míg másokat elfelejtünk?”

Nemrég ünnepeltük Nicole-lal a találkozásunk harmincadik évfordulóját. Az eseményre készülve előszedtük a régi családi videókat, amelyek évek óta csak a port gyűjtötték, és digitális másolatokat készíttettünk róluk. Engem leginkább a lányunk, Mira születésnapjairól készült felvételek ragadtak meg. Néztem, ahogy Mira fokozatosan felnő a videókon, és arra számítottam, hogy ettől majd feltör bennem egy sor emlék. Ehelyett azt tapasztaltam, hogy szinte mindegyik videó újszerűen hatott, mintha még sosem láttam volna ezeket a képsorokat. Hiába, hogy a felvételeket saját kezűleg készítettem, úgy éreztem, képtelen vagyok ezeket az eseményeket különálló, egyedi élmények formájában felidézni – kivéve egyet.

Amikor Mira még kisgyerek volt, a születésnapi ünnepségeket mindig olyan helyeken tartottuk, mint a sacramentói állatkert, a helyi tudományos múzeum vagy a közeli falmászó terem. A befizetett két órán át a gyerekek remekül szórakoztak, folyamatos volt a nasi és a cukros üdítő utánpótlása, és mindez egy jól körülhatárolt és biztonságos területen történt. Bár igyekeztem részt venni az ünneplésben, mégis többnyire azzal voltam elfoglalva, hogy videóra vegyem ezeket a csodás pillanatokat, hogy aztán Nicole-lal egy nap majd visszanézhessük őket.

Mikor Mira nyolcéves lett, úgy döntöttem, kipróbálunk valami újat. Amikor én voltam gyerek, a testvéremmel, Ravival mindig otthon ünnepeltük a születésnapokat. Eszembe jutott, milyen klasszak voltak ezek a bulik, és a szüleinknek sem kellett annyit költeni rájuk. Így hát abban az évben a punk-rock csináld magad énemet követve a saját házunkba szerveztem Mira partiját. Bárki, aki szervezett már gyerekeknek születésnapi bulit, tudja, hogy az elsődleges cél: lefoglalni őket. Mira mindig is szerette a kézműveskedést, így kerestem egy kerámiaboltot a környéken, ahol árultak előregyártott cserépcicákat. A gyerekek majd szépen kifestik mindet, és miután a sütőben kiégettük őket, mindenki hazaviheti a sajátját. A kézműves-foglalkozás ötletével és a kertben lévő egyik fa ágára fellógatott Spongya Bob-pinatával felszerelkezve azt gondoltam: a dolog el van intézve.

Ember ritkán tévedett ennél nagyobbat. Nagyjából tizenöt perccel a kezdés után minden egyes cica ki lett pingálva. A tortáig még órák voltak hátra, a gyerekek kezdtek fészkelődni, én pedig pánikba estem. Kitereltem hát őket a hátsó kertbe, ahol elkezdték sorban a pinatát csépelni, ami azonban csak nem akart kiszakadni. Végül saját kezembe vettem a dolgokat, és a garázsból előkotort golfütővel jókora lyukat ütöttem rajta. A gyerekek rávetették magukat a papírmasé Spongya Bobból kiömlő édességre, mint egy The Walking Dead-jelenetben. A saját szememmel láttam, ahogy az egyik gyerek tornászolimpikonhoz méltó ugrással vetette magát a kert másik végében felfedezett Snickers Minire.

A tortához még mindig túl korán volt, így előálltam a nagy ötlettel, hogy a gyerekek játsszanak kötélhúzást a garázsban talált kötéllel. Előző nap erősen esett, így a gyerekek folyamatosan megcsúsztak a sáros gyepen. Emlékszem, ahogy végignéztem a kerten – néhányan a cukortól felspannolva kergették egymást, mások az égő tenyerükre panaszkodtak, míg egypáran a Spongya Bob maradványait püfölték a golfütővel –, és azon elmélkedtem, hogy egy nyolcéves gyerek születésnapi bulija lám, milyen rövid idő alatt képes átfordulni a kerámiafestésből a Legyek Urá-ba. Nem ez volt életem legbüszkébb pillanata, mégis ez az egyetlen buli, aminek még a részleteire is kínos pontossággal emlékszem.

A tapasztalataink nem egyformán fontosak. Vannak köztük teljesen jellegtelenek, és olyanok is, amelyekről azt reméljük, örökké megmaradnak az emlékezetünkben. De sajnos néha még a legkedvesebb pillanatok is eltűnnek a feledés homályában. Amikor a videók készültek, megesküdtem volna rá, hogy Mira minden egyes születésnapi partijára élesen emlékezni fogok… hogyan történhet mégis, hogy csak ez az egy maradt meg az emlékeimben, míg a többi olyan, mintha valami régi sorozat ismétléseit nézném a tévében?

Hogyan maradhat végül egy élményből, amelyre ennyire erősen akarunk emlékezni, amikor megéljük, alig több mint töredékes skicc?

Nyilvánvaló tehát, hogy hiába hisszük, képesek vagyunk bármire visszaemlékezni. A valóság az, hogy az agyunkat alapvetően a felejtésre tervezték. És talán ez az emlékezés tudományának egyik legfontosabb tanulsága. Ahogy ezt a fejezetben később látni fogjuk: amennyiben tisztában vagyunk azzal, hogy miért felejtünk és hogyan emlékszünk, akkor annak is megtalálhatjuk a módját, hogy életünk fontos eseményeiről olyan emlékeket alkossunk, amelyek velünk is maradnak.

A LÉNYEG, HOGY JÓ KAPCSOLATAINK LEGYENEK

Az emlékezet tudományos módszerekkel történő kutatásának úttörője egy XIX. század végén élt német pszichológus volt, bizonyos Hermann Ebbinghaus.2 Ez a rendkívül körültekintő és módszeres kutató arra a következtetésre jutott, hogy a memória megértéséhez először is találni kell valamilyen módszert arra, hogy objektív módon kvantifikálni (magyarul mérni) lehessen azt. Ebbinghaus azonban nem a születésnapi zsúrokról megőrzött emlékeikről kérdezte ki az ismerőseit, hanem kidolgozott egy új megközelítést, amivel mérni tudta a tanulás és a felejtés sebességét. És míg manapság a pszichológusok megtehetik, hogy a kutatásaikhoz az egyetem hallgatói közül toborozzanak önkénteseket, szegény Ebbinghaus magára volt hagyatva. Mint valami gótikus rémtörténet őrült tudósa, agyzsibbasztó kísérletsorozatoknak vetette alá magát, amelyek során sok ezer, trigramnak nevezett, hárombetűs értelmetlen szótagot próbált memorizálni. A trigramok két mássalhangzóból és egy közéjük ékelt magánhangzóból álltak. Az ötlet lényege ez volt: ha megszámolja, hány trigramot – pl.: DAX, REN, VAB – képes megtanulni és megjegyezni egy adott idő alatt, akkor ezzel lényegében sikerül megmérnie a memóriája teljesítményét.

Itt egy pillanatra álljunk meg és méltányoljuk azt a hatalmas erőfeszítést, amit Ebbinghaus a munkásságába fektetett. 1885-ben megjelent Az emlékezésről: kísérleti pszichológiai tanulmány című munkájában leírja, hogy a negyvenöt perces foglalkozások alkalmával nem volt képes több, mint hatvannégy trigram memorizálására, mert „az erőfeszítéstől gyakran fejfájást és más kellemetlen tüneteket” tapasztalt.3 Herkuleshez méltó erőfeszítései azonban nem voltak hiábavalók, és kísérleteivel sikerült azonosítania néhányat a tanulás és a felejtés alapvető tulajdonságai közül. Az egyik legfontosabb eredménye a felejtés görbéje volt: a történelem során elsőként megmérte, hogy milyen gyorsan felejt az ember. Ebbinghaus ugyanis megfigyelte, hogy alig húsz perccel azután, hogy memorizált egy adott trigramsorozatot, a jelek felét máris elfelejtette. Egy nappal később már csak harmadára emlékezett annak, amit eredetileg megtanult. És bár Ebbinghaus eredményeit csak bizonyos megkötésekkel fogadhatjuk el, a következtetése alapvetően a mai napig áll: a tapasztalatok többségét, melyeket az ember egy adott nap átél, másnapra elfelejti.4 De vajon miért?

A kérdés megválaszolásához először is bontsuk lépésekre a folyamatot, és vizsgáljuk meg, hogyan is jön létre egy emlék. Az ember agyát egy sűrűn barázdált, vastag szürke sejtállomány veszi körül, amit agykéregnek hívunk, és ami hatalmas idegsejt-populációnak ad otthont – egy becslés szerint 86 milliárdnak.5 Ezt az óriási számot talán jobban érzékelteti, ha azt nézzük, hogy ez több mint tízszerese a földön élő embereknek. Az idegsejtek, más néven neuronok, az agy legkisebb és legalapvetőbb működő egységei. Ők felelnek azért, hogy a külvilágról gyűjtött érzékszervi információt egységnyi üzenetek formájában továbbítsák a különböző agyterületek között. Minden, amit érzünk, látunk, hallunk, tapintunk és ízlelünk, minden lélegzetünk és minden mozdulatunk („every breath you take, every move you make”3 – nem bírtam kihagyni) a neuronok közötti információáramlásnak köszönhetően történik. Amikor szerelmesnek, dühösnek vagy éppen kicsit éhesnek érzi magát az ember: mindez egypár neuron közötti kommunikáció eredménye. Neuronok irányítják azokat a létfontosságú testi funkciókat is, amelyek még csak nem is tudatosulnak bennünk, mint például a szívverés fenntartása. Még amikor alszunk, ők akkor is serényen dolgoznak, mindenféle őrült álommal töltve meg a fejünket.

Bár az idegtudomány jelenleg is kutatja, pontosan miként dolgoznak össze ezek az idegsejtek, mára elegendő ismeret gyűlt össze ahhoz, hogy olyan számítógépes modelleket építsünk, amelyek már képesek valósághűen leképezni néhányat az agyi funkciókat irányító alapvető folyamatok közül. Így ma már kijelenthetjük, hogy a neuronok lényegében demokratikus irányelvek mentén működnek. Mint ahogy minden polgárnak csak egy szavazata van a választások kimenetelének befolyásolására, az egyes neuronok szerepe is nagyon kicsi egy-egy agyi számításban. Egy demokráciában az emberek politikai szövetségeket hoznak létre az egyéni érdekeik képviseletére, és a neuronok is hasonló módon képeznek szövetségeket, hogy az agyat működtessék. Donald Hebb, a neuronok tanulásban betöltött szerepének megismeréséhez hatalmas mértékben hozzájáruló kanadai kutató, neuronegyüttesnek nevezte ezeket a szövetségeket.

Az idegtudományban, mint a politikában, a lényeg, hogy jó kapcsolataink legyenek.

Hogy jobban megértsük, miként is működik mindez, nézzük meg, mi történik, amikor egy újszülött az emberi beszéddel találkozik. Még mielőtt megtanul beszélni, egy csecsemő már képes megkülönböztetni hangokat, csak még nem tudja ezeket lingvisztikai szempontból értelmezni. Szerencsére a születés pillanatától kezdve az agyunk elkezd dolgozni azon, hogy a hanghullámok folyamatos áradatát különálló szótagokra bontsa. Hogy egy csecsemő mit érzékel egy hangból, az az agynak a beszédfeldolgozással foglalkozó részében végbemenő szavazások eredményétől függ. A gyermek hall egy hangot, de mivel a szobában más zajok is vannak, nem egyértelmű, hogy ez a láb vagy a báb szótag volt. Valahol az agyban ilyenkor neuronok egy jelentősebb koalíciója a láb mellett teszi le a voksát, míg egy kisebb csoport a bábra szavaz, és egy még jelentéktelenebb minoritás más jelölteket választ. A szavazás eredményét kevesebb mint fél másodperc alatt összeszámolják, és a csecsemő végül megérti, hogy a szülője azt kéri, tartsa oda a lábát, hogy feladja rá a cipőt.

És most jön el a tanulás pillanata: a választás utáni időszakban a győztes koalíció munkába fog, hogy megerősítse a szavazóbázisát. Azokat a neuronokat, amelyek csak ímmel-ámmal szavaztak a győztes szótagra, tovább kell győzködni, miközben el kell hallgattatni azokat, amelyek ellene voksoltak. Ezért aztán a kapcsolatok megerősödnek a lábra szavazó neuronok között, és gyengülnek a választások vesztesei irányában. Máskor azonban a csecsemő tisztán hallja, ahogy valaki azt mondja: báb. Ilyenkor azok között a neuronok között jön létre erősebb kapcsolat, amelyek a báb szótagra szavaznak, és a kapcsolat tovább gyengül azok irányában, amelyek rosszul értelmezték a hangot. A választások utáni átrendeződések miatt a pártok egyre polarizáltabbá válnak: az egyes neuronok egyre szorosabb szövetségre lépnek azokkal, amelyekkel már korábban is egyetértésben voltak, és egyre távolodnak azoktól, amelyekkel eleve gyengébb volt a kapcsolatuk. Ettől egyre hatékonyabb választások lesznek, ahol a szavazás során egyre hamarabb megjósolható, ki lesz a végső győztes.

Az emberi agy – és különösképpen a gyerekeké – folyamatos változásban van, ahogy a környezetről szerzett információ alapján finomhangolást végez az érzékelésen. A gyermekkor első néhány évében a szótagok megkülönböztetésének képessége drámai fejlődésen megy keresztül, amíg a neuronok közötti kapcsolatok fokozatos átrendeződése révén a gyermek által hallott hangfolyam értelmezhető beszéddé alakul. Ennek az éremnek másik oldala is van, mégpedig az, hogy ezzel párhuzamosan a csecsemő által hallott hangok megkülönböztetésére szolgáló neuronok egyre kevésbé érzékenyek az adott nyelvben nem létező hangok iránt. Mintha az agyban végbemenő szavazások során a neuronok immár lényegesen kevesebb jelölt közül választanának, és csupán néhány lényegi szempont alapján.

Azt, ahogy a csecsemők agya képes új tapasztalatok tükrében megváltoztatni az agykéregben lévő kapcsolatokat, neuroplaszticitásnak, avagy agyi plaszticitásnak hívjuk. Jól ismert jelenség, hogy felnőttkorra ez a neuroplaszticitás csökken, bár az erről rendelkezésre álló tudományos tapasztalatok némileg eltorzulva jelennek meg a hírek és tévéműsorok által alakított képzetben, miszerint a plaszticitás képessége egyszerűen elillan, ahogy az ember öregszik.6 Ezt az üzenetet rengeteg cég használja fel arra, hogy különböző, az elkerülhetetlen hanyatlásnak gátat vető termékeket kínáljanak a vásárlóknak. Ebben annyi igazság van, hogy tizenkét éves kor után már lényegesen „pártosabb” neuronegyüttesek alakulnak ki egy-egy ismerős szótag körül, és ezért valóban nem tudunk új szótagokat ugyanolyan gyorsan megtanulni, mint gyerekkorunkban. Ezért nehezebb negyvenévesen megtanulni mondjuk mandarin vagy hindi nyelven, ha fiatalon nem éltünk az adott nyelvi közegben. Szerencsére azonban a felnőtt agy is bőven képes még a plaszticitásra, mindenféle por, tabletta, és étrend-kiegészítő nélkül. Ahogy egyre több tapasztalatot szerzünk, az agyunkban lévő kapcsolatok tovább finomulnak, és ezáltal egyre hatékonyabbá válik az érzékelésünk, a mozgásunk és a gondolkodásunk. Sőt, ha az egyszerű érzékelésen (látás, hallás, tapintás, ízlelés és szaglás) túltekintünk, és a magasabb szintű funkciókat nézzük (például döntések, értékelés, problémamegoldás), akkor azt látjuk, hogy az agy kifejezetten plasztikus marad felnőttkorban is, és az agyban lejátszódó neurális választások igencsak kiélezett versenyeket eredményeznek.

Tegyük fel, hogy egy hete érkezett meg Delhibe, hogy hindi nyelven tanuljon. Az étteremben szeretne egy pohár vizet kérni, de az ehhez szükséges szót még csak egy órával ezelőtt tanulta, és most egyszerűen nem jut eszébe. Ez azért van, mert a keresett szóra (páni) még nem jött létre a szükséges befolyással rendelkező neuronegyüttes, a neuronok közül sokaknak megoszlik még a lojalitása és képtelenek az egymással versengő lehetőségek közül választani. Ugyanezzel a kihívással szembesül az ember, amikor a lányának a sacramentói állatkertben töltött, kiválóan megszervezett szülinapjára próbál meg visszaemlékezni. Ahhoz, hogy szándékosan előhívjunk egy konkrét emléket, meg kell találnunk a megfelelő neuronegyüttesekhez vezető utat. A keresett emléket őrző sejtegyüttes azonban gyakran kiélezett versenyben áll más, hasonló emlékeket képviselő koalíciókkal. Ez a versengés nem mindig heves, de amikor nagyszámú koalíció verseng egymással, akkor a kampány nagyon kiélezett lehet, és nem mindig kerül ki egyértelmű győztes. Az emlékezetkutatásban a különböző emlékek közötti versengést interferenciának nevezzük, és javarészt ez az interferencia felel az emberek hétköznapi feledékenységéért.7 Az interferencia ellen úgy lehet védekezni, hogy olyan emlékeket alkotunk, amelyek képesek elnyomni a konkurencia zaját. És szerencsére ez nem is olyan nehéz.

FIGYELEM ÉS SZÁNDÉK

Képzeljünk el egy hétköznapi szituációt. Éppen hazaér a munkából, és miközben a kulcsot beilleszti a zárba, hogy kinyissa az ajtót, még gyorsan ránéz az e-mailjeire a telefonján. Amikor belép a lakásba, a kissé fegyelmezetlen, de annál lelkesebb kutya, akit nemrég hozott el a menhelyről, minden tiltakozása ellenére többször is felugrik magára és összevissza nyálazza. A lánya szobája felől hangos zene szól, valami nyolcvanas éveket idéző, szintetizátoros, mégis ijesztően fülbemászó popzene, ami akarva-akaratlanul is belopja magát az ember agyába. Fáradtan a konyhába megy, ahol az orrfacsaró szagról eszébe jut, hogy előző este elfelejtette kivinni a szemetet. Aztán a lábába nyilalló fájdalom emlékezteti rá, hogy jegelni kéne a bokáját, amit néhány héttel korábban megrándított.

És most anélkül, hogy maga mögé nézne, próbálja meg felidézni, hogy hol van a lakáskulcs. Amennyiben emlékszik rá, hogy a zárban felejtette: remek. De ha esetleg nehezére esne felidézni, hogy hol hagyta, akkor ezzel nincs egyedül. Valószínű, hogy a figyelmét elterelte az a rengeteg egyéb dolog, ami a lakásban magára zúdult. Amikor nagyobb információáradattal találja szemben magát az ember, akkor az adott eseményről megőrzött emlék hajlamos mindenféle kacattal megtelni.8 Ezen a helyzeten csak ront, amikor megpróbáljuk felidézni, hol hagyhattuk a kulcsot, mert ilyenkor fejben átlapozzuk az összes olyan helyszínről szóló emlékünket, ahová egyszer már tettük a kulcsot, plusz az összes környezeti tényezőt, amit ezen alkalmakkor megjegyeztünk, mégpedig tekintet nélkül arra, hogy ez az előző este, az előző héten, vagy egy évvel korábban történt. Egyszóval, rengeteg az interferencia. Ezért van az, hogy az ember azokat a tárgyakat a leginkább hajlamos nem találni – lakáskulcs, telefon, szemüveg, pénztárca vagy akár az autó –, amelyeket a leggyakrabban használ. Ekkora versengés mellett csoda, ha időnként mégis sikerül emlékezni az ilyesmire.

Az emlékezetet el lehet képzelni úgy, mint egy gyűrött papírfecnikkel borított íróasztalt. Ha az online bankoláshoz használt jelszavát az egyik fecnire írta fel, akkor bizony idő és szerencse kell ahhoz, hogy megtalálja. Az emlékeinkkel valami hasonló történik. Ha a tapasztalataink többé-kevésbé egyformák – mint azok az értelmetlen trigramok, amelyekkel Ebbinghaus gyötörte magát –, hatványozottan nehezebb lesz a megfelelő emléket előhívni, amikor szükségünk van rá. De ha a jelszavát egy élénk rózsaszín post-it cédulára írja fel, akkor már egészen könnyű lesz megtalálni a többi cetli között. Az emlékezet ugyanígy működik. Az emberek legkönnyebben az egyedi tapasztalataikat tudják felidézni, mert ezek kitűnnek a többi emlék közül.

Hogyan hozzunk létre olyan emlékeket, amelyek kitűnnek a fejünkben lévő rengeteg kacat közül? A megoldás: figyelem és szándék. A figyelem nem más, mint ahogyan az agy priorizálni próbál a dolgok között, amelyeket éppen látunk, hallunk és gondolunk. A nap minden pillanatában számtalan olyan dolog vesz körül minket, amire figyelhetnénk. És tény, a figyelmünket sajnos gyakran elragadják a közvetlen környezetünkben lévő történések. A képzelt szituációban lehet, hogy egy rövid ideig még sikerült nyomon követni a kulcs sorsát, de aztán a figyelmet elterelte az ajtó mögül elénk táruló új helyzet. Az ember ilyenkor próbálhat ugyan erősen koncentrálni a legfontosabb dologra, amit fejben kell tartania (jelesül: a kulcsra, amire egy óra múlva nagy szükség lesz, mert akkor döbben rá, hogy már késésben van a reptérről, ahol a párját hivatott fogadni), ez nem biztos, hogy segít olyan egyedi emléket létrehozni, ami ellenállóbb lesz a figyelmet elterelő rengeteg interferenciával szemben (a lelkesen ugráló kutya, a konyhában terjengő bűz, illetve a lány szobájából üvöltő Kajagoogoo).

És itt jön képbe a szándékosság. Ahhoz, hogy olyan emléket véssünk a fejünkbe, amelyet később könnyedén elő tudunk hívni, az is kell, hogy a figyelmünket szándékosan valami konkrét dologra irányítsuk. Amikor legközelebb letesz egy tárgyat, amit gyakran nem talál, nézzen körül egy pillanatra és keressen valamit, ami egyedi az adott helyen és időben, mint például az asztal lapjának a színe, vagy a köteg bontatlan levél, ami mellé lerakta a kulcsot. Az agynak a rutinszerű események kiszűrésére való természetes hajlama ellen vívott mindennapos küzdelmünkben igen hatékony szövetséges lehet egy kis éber szándékosság, mert így képesek leszünk könnyebben felismerhető emlékeket képezni, amelyek jobb eséllyel veszik fel majd a versenyt a környezet zajával.

A VEZÉRIGAZGATÓ

A hétköznapok szintjén a legtöbb ember egész jó munkát végez abban az értelemben, hogy a figyelmét arra irányítja, amire éppen kell. Ezt a képességünket a homlokunk mögött meghúzódó agyterületnek, a prefrontális kéregnek köszönhetjük. A prefrontális kéreg sokszor szerepel még ennek a könyvnek az oldalain, mert egyértelműen főszerepet játszik a memória napi sikereiben és kudarcaiban, továbbá mert számtalan funkcióinak egyike a szándékos tanulás elősegítése.

A prefrontális kéreg az emberi agynak körülbelül az egyharmadát foglalja el, mégis az idegtudomány története során sokáig félreértették a szerepét. Az 1960-as évek agysebészei még rutinszerűen eltávolították a páciensek prefrontális kérgét, mintegy gyógymódként a skizofréniára, depresszióra, epilepsziára, meg mindenféle társadalomellenes viselkedésre. Ezt a brutális műtétet, ami frontális lobotómia néven került be a köztudatba, gyakran úgy végezték el, hogy lokális érzéstelenítés mellett egyszerűen beütöttek egy jégcsákányra hasonlító sebészeti eszközt a páciens szemgolyója mögé, és lényegében körbe-körbe mozgatták a végét, hogy minél nagyobb területen károsítsák az agyszövetet. Az egész nem tartott tíz percig sem. A sikeres lobotómia után – rengeteg beavatkozás végződött sikertelenül, komoly, esetenként halálhoz vezető komplikációkat okozva – a páciens normálisan tudott mozogni és beszélni, látszólag még az emlékezete is ép maradt, viszont nyugodtabb és kezelhetőbb lett. Mintha „meggyógyult” volna. A valóság az, hogy a háttérben meghúzódó mentális betegség kezelése helyett a lobotómia egyszerűen zombiszerű állapotot idézett elő a betegekben, akik aztán apátiában és motiváció nélkül, de kezes egyedként élték le életük hátralevő részét.

Nagyjából ezzel egy időben egy maroknyi elhivatott kutató, akik a prefrontális kéreg működését tanulmányozták (ami a homloklebenynek nevezett nagyobb régió része), felfigyelt ennek az agyterületnek a jelentőségére. És bár azt helyesen megállapították, hogy a prefrontális kéregben okozott károsodás hiányosságokat idéz elő a gondolkodás és tanulás képességeiben, az agyterület valódi szerepe rejtve maradt előttük.9 Az 1960 és 1980 között publikált tanulmányok mind ennek a területnek a titokzatos természetét emelik ki, olyan címekkel, mint: „A frontális lebeny funkciójának talánya”, „A frontális lebeny problematikája”, illetve „A frontális lebeny: az agy feltérképezetlen provinciái”.

Sajnos a prefrontális kéreg mind a mai napig nem kapta meg az emberi emlékezetben betöltött szerepéért járó elismerést. Ha olvasott már ismeretterjesztő cikket vagy könyvet a memóriáról, akkor minden bizonnyal ismerős már az a szó, hogy hippokampusz. Az általános nézet szerint ez a tengeri csikó alakú, az agy középtáján található terület a kulcsszereplője annak a folyamatnak, ami eldönti, hogy egy adott eseményt bevésünk-e az emlékezetünkbe, vagy elfelejtjük. Nem vitatom a tényt, hogy ez az agyterület nélkülözhetetlen szerepet tölt be az emlékezetben (és erről a következő fejezetben beszélni is fogok), de míg egy idegtudományi kutatók körében tartott közönségszavazást egyértelműen a hippokampusz nyerné meg, az én szívemnek mégis különösen kedves a prefrontális kéreg. Ez volt ugyanis az a terület, amelyen keresztül megismerkedtem az emlékezettudománnyal, továbbá ez a terület játssza a valódi kulcsszerepet annak meghatározásában, hogy melyik emléket tároljuk el, és melyik az, ami elvész.

A tankönyvek régebben azt állították, hogy a prefrontális kéreg és a hippokampusz két különálló emlékezeti rendszert alkotnak az agyban. A prefrontális kéreg ezekben mint az úgynevezett „munkamemória” szerve jelent meg, ami a számítógépek RAM-memóriájához hasonlóan átmenetileg elérhetővé tesz bizonyos információkat.10 Ezzel szemben a hippokampuszt a „hosszú távú emlékezés” rendszerének tartották, amely egy merevlemezhez hasonlóan képes többé-kevésbé örökre eltárolni az emlékeinket. A munkamemória rendszerét számos idegtudós úgy képzelte el, mint egyfajta leválogató-központot, ahol a befogadott információt átmenetileg eltároljuk, hogy azután vagy elfelejtsük, vagy leküldjük a hippokampuszba, ahol bedobozolják tartós raktározásra. Ez, ahogy mindjárt látni fogjuk, túlontúl leegyszerűsítő modellezése volt ennek a működésnek, mert figyelmen kívül hagyta a prefrontális kéregnek a tudatra és a gondolkodásra kifejtett átfogó hatását.

A kilencvenes évek közepén már rendelkezésre álltak olyan új, úgynevezett agyi képalkotási technológiák, amelyek segítségével a kutatók vizsgálni tudták, hogy a különböző agyi területek, mint például a prefrontális kéreg, miként vesznek részt a munkamemória működésében. Az egyik ilyen képalkotó technológiát PET-nek (pozitronemissziós tomográfiának) hívják. Ezt a módszert az agyban áramló vér megfigyelésére dolgozták ki: az alanyok vérébe sugárzó kontrasztanyagot fecskendeznek, majd befektetik őket egy nagy szkennerbe, amelyben radioaktív sugárzást érzékelő szenzorok vannak. Az eszközzel végzett korai kutatások kimutatták, hogy a véráramlás fokozottabb azokon az agyi területeken, amelyek épp intenzív munkát végeznek, mert ilyenkor megnövekedik az agysejtek glükózszükséglete, amit a vér szállít oda. Ezzel az eszközzel a kutatók már képesek lettek feltérképezni az agyi funkciókat úgy, hogy a vizsgált önkéntesekkel a különböző agyi képességeket (figyelem, nyelv, memória) tesztelő feladatokat végeztettek, miközben azok a szkennerben feküdtek.

Mivel sugárzó izotópokat fecskendezni emberekbe egyrészt meglehetősen költséges, másrészt úgy általában kerülendő, a PET-szkennert hamarosan felváltotta a funkcionális mágneses rezonanciavizsgálatnak, avagy fMRI-nek nevezett eljárás, amellyel a kutatók az agyi véráram által okozott mágneses változásokat tudják nyomon követni (a hemoglobin azon tulajdonságának köszönhetően, hogy magas vastartalma miatt érzékenyebben reagál a mágneses terekre, amikor épp nem szállít oxigént).

Egy tipikus fMRI-vizsgálat alkalmával az alanyt betolják egy hatalmas, hosszúkás mágnes közepébe, ahol egy 1,5 vagy 3 tesla erejű mágneses mezőben (ami a föld mágneses mezejének a harminc-, illetve hatvanezerszerese) fekszik egy keskeny ágyon. A fején egy sisakszerű tekercs van: ez maga a szkenner. A sisakon van egy tükör is, amiben a vizsgált személy egy képernyőt láthat, amikor felfelé néz. A kezébe nyomógombokkal ellátott dobozt adnak, amivel a kísérlet során majd rögzítheti a válaszait. Az alanyok füldugót viselnek, mert az fMRI-adatfelvétel alatt a szkenner végig hangos csipogó hangot ad ki. Tudom, ez elég kellemetlenül hangzik, de én például remekül el tudok szenderedni odabent.

A munkamemória tesztelése úgy néz ki például, hogy a kutatók számjegyeket jelenítenek meg a képernyőn, egyiket a másik után, és arra kérik az alanyt, hogy jegyezze meg a legutoljára látott számot.11 Így minden alkalommal, amikor a képernyőn új számjegy jelenik meg, a tesztalanynak el kell döntenie, hogy ez ugyanaz a szám-e, mint amit legutóbb látott. A tesztben azért kell a munkamemóriát használni, mert az alanynak mindig csak egy (a legutóbb látott) számjegyet kell fejben tartania, amit aztán eldob majd egy új számjegy láttán. A tesztnek több variációja is létezik, ahol az alanynak az utolsó két számjegyet kell megjegyeznie és így tovább. Minél több számjegyet kellett fejben tartaniuk, annál több aktivitás volt megfigyelhető a prefrontális kéregben. Ez megfelelő bizonyítéknak tűnt annak igazolására, hogy a prefrontális kéreg valóban szerepet játszik az ideiglenes információtárolásban.

Amikor a Northwestern Egyetem doktori iskolájában tanultam, egészen lenyűgözött ez a kutatás. Viszont nem igazán állt összhangban azzal, amit az Evanston Kórház klinikáján láttam, ahol a neuropszichológiai gyakorlatomat végeztem. A betegeink többségét azért küldte hozzánk az orvosuk, mert valamiféle agyi károsodásra gyanakodtak. Voltak páciensek, akiknek a nyelvi képességeiben jelentkeztek zavarok (afázia), vagy a célirányos mozgásában (apraxia), vagy éppen a tárgyak és képek felismerésében (agnózia). Mások olyan amnéziás problémákkal kerültek hozzánk, mint amilyeneket az Alzheimer és epilepszia korai stádiumában, illetve egyéb, az agyi oxigénellátásban zavart okozó betegségek esetén lehet megfigyelni. Ezeket a szindrómákat nem volt nehéz azonosítani. De aztán ott voltak azok, akiknek valamilyen károsodás érte a prefrontális kérgét.12

Az ilyen esetek egy részénél egyértelmű trauma állt a problémák hátterében, mint a sztrókot kapott ügyésznél, az építkezési munkásnál, akinek a fejére esett egy acélgerenda, illetve a buszsofőrnél, aki egy tumor eltávolítása miatti agyműtéten esett át. A betegek egy másik csoportjánál olyan betegség állt a károsodás hátterében, mint a szklerózis multiplex, amikor is az immunrendszer ámokfutásba kezd és megtámadhatja a prefrontális kéregben, illetve az agy más részein lévő neuronok közötti kapcsolatokat. A betegeknek egyetlen közös vonásuk volt, mégpedig az, hogy látszólag valamilyen memóriazavarban szenvedtek. Ennek ellenére, amikor megvizsgáltam őket, nem találtam hibát a memóriájukban. Valami más kellett, hogy legyen. Például könnyedén képesek voltak megjegyezni és felidézni egy hosszabb számsort, illetve jól teljesítettek utánzós tesztekben, ahol először én érintettem meg színes kockákat valamilyen sorrendben, majd aztán ők ugyanabban a sorrendben leutánoztak. Más szóval, ezek a betegek képesek voltak információt tárolni a munkamemóriájukban. Lényegesen rosszabbul teljesítettek azonban azokon a teszteken, ahol valamiféle zavaró tényező ellenében kellett fenntartani a figyelmüket. Például megkértük, hogy jegyezzék meg a képernyő közepén megjelenő számot, miközben körülötte más számjegyeket villantottunk fel. Ezekben a tesztekben a pácienseknek többnyire nehezükre esett a középen látható számra figyelni.

Ezek a frontális diszfunkcióval rendelkező betegek hasonlóan vegyes eredménnyel teljesítettek a hosszú távú memóriát vizsgáló tesztekben is – ahol létező szavakból álló hosszú listákat kellett megjegyezni, olyan szavakkal, mint a fahéj és a szerecsendió. Ha egyszerűen csak annyit kértünk, hogy idézzék fel (szakkifejezéssel élve: hívják elő) a tanulmányozott szósort, akkor rendszerint csak pár szóra tudtak visszaemlékezni. Viszont ha további segítséget adtunk, például arra kérdeztünk rá, hogy egy adott szó szerepelt-e a listában, akkor könnyedén felismerték, hogy benne volt-e a tanulmányozott listában. Ezek az emberek képesek voltak tehát emlékeket képezni a szavakról, de konkrét rávezetés nélkül nem tudták felidézni ezeket az emlékeket.13 Ennek a nehézségnek az egyik oka, hogy ezek a páciensek nem használtak semmiféle memorizációs stratégiát, hanem arra fókuszáltak, ami az adott pillanatban éppen megragadta a figyelmüket. Ezzel szemben egy egészséges ember mindig használ valamiféle stratégiát (például abból kiindulva, hogy a szavak jó része valamilyen fűszernek a neve), ami segít majd mind a szavak előhívásában, mind azok felismerésében.

Számos hasonló vizsgálat után arra jutottam, hogy a károsodott prefrontális kéreggel rendelkező emberek általában egészen jól teljesítenek a teszteken, amikor egyértelmű utasításokat kapnak, és nincs semmilyen zavaró tényező. Viszont gondjaik vannak a memorizációs stratégiák spontán alkalmazásával, illetve nehezükre esik végigvinni egy feladatot, amikor más, lényegtelen dolgok versengnek a figyelmükért. Ezek után meggyőződésemmé vált, hogy bár az emlékezés nem a prefrontális agykéregben „történik”, mégis, ha a prefrontális kéreg megsérül, az komolyan befolyásolja az ember emlékezőképességét.

A klinikai gyakorlatom befejezése után, 1999-től teljes állású kutatóként folytattam a munkát dr. Mark D’Esposito mellett, a Pennsylvaniai Egyetem orvosi karán. Mark minden erejét megfeszítve azon dolgozott, hogy újabb és jobb fMRI-technikákat fejlesszen ki, abban a reményben, hogy ezekkel hatékonyabban tudjuk majd a munkamemóriát tanulmányozni. A legtöbb kognitív idegtudománnyal foglalkozó kollégától eltérően Mark megosztotta az idejét a kutatóintézet és a klinika között, ahol viselkedési zavarokkal küzdő betegekkel dolgozott. Mark nagyon is tisztában volt azzal, mennyire nincs összhangban az, amit a legtöbb kolléga a prefrontális kéreg szerepéről mond, és az, amit a prefrontális károsodással élő betegeknél tapasztal a klinikán. Az egyik betege, Jim, a kamionsofőr, elvesztette a munkaképességét, sőt még az önellátással is gondjai jelentkeztek azután, hogy egy sztrók következtében súlyos prefrontális károsodást szenvedett. Jim felesége elmondta, hogy a férjének rossz a memóriája. Amikor filmet néztek, Jimnek egész jelenetek estek ki az emlékezetéből a végére, és ezért gyakran egymás után kétszer-háromszor is újra meg kellett néznie egy-egy filmet. Ezenkívül gyakran elfelejtett fogat mosni vagy borotválkozni, holott korábban mindig ügyelt az ápolt megjelenésre. Mi valami másra gyanakodtunk. Mert nem arról volt szó, hogy Jim elfelejtette volna, hogyan kell ezeket a dolgokat megcsinálni – teljes mértékben képes volt önállóan fogat mosni –, hanem arról, hogy magától egyszerűen nem kezdeményezte az adott tevékenységet, vagy valami elterelte a figyelmét és abbahagyta. Ebben a tekintetben Jim hasonlított azokhoz a betegekhez, akiket az evanstoni veteránkórházban vizsgáltam, és akik látszólag nem használtak semmilyen stratégiát, amikor szavakat kellett megjegyezniük.

Mark kutatócsoportjában több munkatárs is foglalkozott a munkamemória vizsgálatával, és az eredményeink egybehangzóan alátámasztották a sejtést, miszerint azok a neuronegyüttesek, amelyek egy-egy specifikus információtípusra vonatkozó emlékeket tárolnak, az agy hátsó részén lévő területeken találhatók. Az egyik ilyen terület akkor aktiválódott, amikor megkértük az alanyt, hogy idézze maga elé egy konkrét személy arcát, egy másik, amikor arra kértük, hogy idézze maga elé egy ház képét. A prefrontális kéregben mért aktivitás nem reagált különösebben arra, hogy a vizsgált alany éppen mire gondol, vagy akár arra, hogy a feladathoz használ-e munkamemóriát vagy sem.14 Ezzel szemben a prefrontális kéreg látványos aktivitást mutatott, amikor a vizsgált alanynak szándékosságot kellett alkalmaznia ahhoz, hogy egy adott feladatot elvégezzen, hogy egy konkrét információra tudjon összpontosítani, hogy ellenálljon a környezet disztrakcióinak, illetve hogy valamilyen memorizációs stratégiát tudjon alkalmazni.15

A prefrontális kéreg vizsgálatára irányuló kutatásainkkal sikerült áthidalnunk a tudományos publikációk és a klinikai valóság közötti szakadékot. Az egyetemi jegyzetekben megjelenő látásmód – miszerint az agy különböző emlékezeti rendszerekből áll, amelyek egy-egy speciális feladat elvégzésére szakosodnak – nem foglalja magában a megállapításai mögül felsejlő nagyobb képet. A prefrontális agykéregnek nincs semmilyen speciális feladatköre az emlékezetben. Ehelyett az fMRI-s vizsgálatok és megfigyelések azt a teóriát látszanak igazolni, hogy a prefrontális kéreg valójában az agy „központi vezérlőegysége”.16

Ezt az elméletet úgy érthetjük meg legkönnyebben, ha úgy tekintünk az agyra, mint egy nagyvállalatra. A világon tevékenykedő legnagyobb cégek mind rendelkeznek számos specializált részleggel: tervezés, könyvelés, marketing, értékesítés és így tovább. Ezzel szemben egy vezérigazgatónak nem az a feladata, hogy bármelyik szakterülethez értsen, hanem hogy az egyes részlegek tevékenységeit koordinálja úgy, hogy mindenki egy közös cél érdekében dolgozzon. Hasonlóképpen, az emberi agy egyes területei viszonylag magasan specializáltak egy-egy feladattípusra, és a prefrontális kéreg dolga, hogy koordinálja ezeknek a hálózatoknak a tevékenységeit egy közös cél szolgálatában. És ezt hívjuk az idegtudományban végrehajtó funkciónak.

Ugyanaz figyelhető tehát meg a lobotómián átesett embereknél, mint a sztrók nyomán prefrontális agyi károsodást szenvedett betegnél: a feladatspecifikus agyi hálózatok megmaradnak, de már nem képesek összedolgozni egy közös belső cél érdekében. A prefrontális károsodással élő emberek teljesen átlagosnak tűnhetnek, ha az ember konkrét feladatot ad nekik világos utasításokkal, zavarmentes környezetben. De prefrontális funkciók hiányában ugyanezek az emberek képtelenek szándékosságot alkalmazni, és így nem tudnak önállóan elsajátítani dolgokat, illetve nem képesek az emlékezetükben eltárolt tudást hatékonyan felhasználni a mindennapi életben. Az ő esetükben könnyen előfordul, hogy bemennek a boltba egy liter tejért, de a bolti állványra kirakott színes csipszeszacskók elterelik a figyelmüket. Vagy például tudatában vannak annak, hogy időpontjuk van az orvosnál, de nem használnak semmilyen stratégiát (pl. emlékeztető beállítása a telefonon) annak érdekében, hogy ne feledkezzenek meg róla.

TARTALOM

Bevezető: Ismerkedjen meg az emlékező énjével

Első rész: Az emlékezés alapjai

1. Where Is My mind? – Miért emlékszünk egyes dolgokra, míg másokat elfelejtünk?

2. A tér és idő utazói – Hogyan repít vissza minket az emlékezet egy adott helyre és időpontba?

3. Reduce, Reuse, Recycle – Hogyan emlékezzünk többre úgy, hogy kevesebbet jegyzünk meg?

Második rész: A láthatatlan erők

4. Just My Imagination – Miért nem választhatjuk szét az emlékezetet és a képzeletet?

5. More Than a Feeling – Miben különböznek az emlékek és a hozzájuk kapcsolódó érzések?

6. All Around Me Are Familiar Faces – Hogyan tanulunk még akkor is, amikor nem emlékszünk?

7. Turn And Face The Strange – Hogyan terel minket az emlékezet új és váratlan dolgok felé?

Harmadik rész: Következmények

8. Press Play And Record – Miként változtat az emlékeinken az, amikor felidézzük őket?

9. Valamennyi fáradság, nagy nyereség – Miért tanulhatunk többet akkor, amikor hibázunk?

10. Amikor együtt emlékszünk vissza – Hogyan alakítja a társas érintkezés az emlékeinket?

Kóda: Dinamikus emlékek

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalom

Név- és tárgymutató

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Wertheimer Gábor

Szakértő Bodor Brittany

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Füredi Erzsébet

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 379 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Reddit Sans Condensed – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License