Adam Kay

Sokkterápia

Az orvos, aki szögre akasztotta
a fehér köpenyt

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Adam Kay: Undoctored

Copyright © Adam Kay, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Trapeze, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Hungarian translation © Merényi Ágnes, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 365 0

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Hradeczky Moni
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Mike Schachternek,
köszönetül szexi humorérzékemért.

Továbbá a családomnak és a barátaimnak,
akik újfent döbbenetes újdonságokat

tudhatnak meg rólam,

ha elolvassák ezt a könyvet.

Jogi nyilatkozat

Kollégáim és barátaim nevét könyvemben a Marvel Univerzum szereplőinek nevével helyettesítettem, mert legjobb tudomásom szerint ott nem dolgoznak ügyvédek. Családtagjaim nevét nehezebb lett volna helyettesíteni, úgyhogy ezt most inkább annyiban hagytam.

MÚLTIDÉZÉS
Formaldehid

Tudják, milyen, amikor az ember egy holttestet kaszabol. Nem, dehogy tudják. Perverz és szörnyűséges dolog, amit kizárólag kórboncnokoknak és alvilági bűnözőknek volna szabad megtapasztalniuk. Na és persze annak a kilencezer tizennyolc évesnek, aki évente felvételt nyer Nagy-Britannia orvosi egyetemeire. Számukra ez a szokásos péntek reggeli gyakorlat. „A legócskább ingedet és nadrágodat vedd fel! – tanácsolta egy jóindulatú másodéves az első kórbonctani gyakorlat előtt.1 – Meg a legócskább alsógatyádat. És minden héten ugyanazt öltsd magadra, aztán év végén égesd el!” – Azt hittem, azért mondja, mert ráfröccsenhet az agyvíz, vagy tüdőcafatok kerülhetnek rá, de a magyarázat körülbelül két százalékkal kevésbé gusztustalan volt: a szag.

A boncterem szaga mélyen beleivódik minden egyes pamut- vagy poliészterszálba, és az idők végezetéig ott is marad. Minden alkalommal orrba vág, ha a boncterem százméteres körzetébe tévedsz: ilyen szagot azóta sem éreztem soha, és nem valószínű, hogy sok dolga akadna vele a Douglas parfümbolt eladóinak. A bomló hús és az ipari ecetsav torokkaparó, orrfacsaró és könnyfakasztó furcsa keveréke ez.

Betódultunk vagy kétszázan, és mindannyian úgy tettünk, mintha teljesen hétköznapi dologra készülnénk. Idegességünket agresszív tuskósággal lepleztük. Próbáltam úgy viselkedni, ahogyan azt több száz West Ham-meccsen tanultam: csinálj úgy, mintha közéjük tartoznál. Csak éppen itt mindenki úgy csinált.2

– Keressenek maguknak egy tetemet! – kurjantott az oktató, mint egy luxushajó bingóestjét vezető animátor.3 Odasereglettünk a tucatnyi, zárható hullazsákba bújtatott tetem köré.

– Csatlakozhatok? – kérdeztem bonc-pajtásaimat, mintha egy bridzspartiba akarnék beszállni negyediknek, nem pedig valakinek a nagypapáját készülnénk feldarabolni, mint a karácsonyi pulykát. Ahelyett hogy szembenéztünk volna természetes szorongásunkkal, egymáson próbáltunk túltenni lazaságban és könnyedségben. Erőltetett nemtörődömségünk ellenére az egész helyzet érezhetően hátborzongató és felkavaró volt. Egész addigi életünkben akkor merészkedtünk a legmesszebbre, amikor egy Ouija-táblával marháskodtunk, vagy célba rejszoltunk egy kekszre.4 Itt meg egy emberi testet kellett felszeletelnünk.

Sokkolt bennünket, tinédzsereket ez a hirtelen felelősség, mentőkötél nélküli zuhanás a felnőttvilágba, hiszen alig estünk át a mutáláson és a herénk leszállásán. Mint aki véletlenül rükvercbe kapcsol, miközben százhússzal tép az autópályán.

Tehát, a hullazsák kicipzározása.

Először az arc: viaszos, sárgás, mintha nem is emberi lenne. A Thor nevű menő csávó természetesen rögtön benyögte, hogy a tetem olyan, mint Bruce Willis nagyija, mi meg, hálásan a feszültségoldásért, megkönnyebbülten röhögtünk. Aztán a mellkas, amely szokatlanul szőrös. „Né, egy vuki!”, súgta egy másik elsőéves. Ismét röhögtünk, aztán megvitattuk, vajon a mellkasszőrzet tovább nő-e a halál után.5 Következett a gyűrött, ráncos has, mintha a belső szerveket levákuumfóliázták volna. Aztán ahogy húztuk lefelé a cipzárt, és félrehajtottuk a fóliát, elakadt a lélegzetünk. Az ürgének elképesztően hatalmas pénisze volt.

Valami azt súgta, rajtam a sor, hogy beszálljak valami jópofasággal, hogy megmutassam, mennyire nem izgat ez a totális horrorfilmes beavatás. De nem sikerült – vagyis egyelőre nem. De nem is tiltakoztam a poénkodás ellen; az együttérzés vagy a tisztelet kimutatásával nevetségessé válhattam volna. Már az első héten megtanultuk összehajtogatni és elcsomagolni a legemberibb érzéseinket.

Valójában semmi nem indokolja egy ember felszabdalását az első évfolyamon, sőt egyáltalán. Kínálkoznak sokkal jobb lehetőségek: modellek, 3D-megjelenítések, vagy akár egy igazi boncolás, amelyet szakember végez, és nem egy csapat Z generációs barmol össze. A gólyatábor másnapossága még ott lüktetett a fejünkben, és máris bedobtak minket a mély vízbe; szabadjára engedték a szikénket és a feketehumorunkat. Ne felejtsük el, tinédzserek voltunk, egy ilyen méretű dákó nem maradhatott említés nélkül.

– Ez is nő a halál után? – röhögött fel egy kolléga.6 Egy másik7 megpöccintette, és a halottat elnevezte Isten kardjának. A férfiak farokmérettel kapcsolatos megszállottsága kifejezetten elhatalmasodik, amikor egy holttesttel állnak szemben. Persze ennek az embernek a méretes pénisze semmivel nem volt érdekesebb, mint a két boncasztallal odébb fekvő tetem nagy lába vagy hosszú hüvelykujja. Mindegy, aznap nem a nemi szervek voltak terítéken, az anatómiai gyakorlatvezető közölte, hogy a tüdőt fogjuk tanulmányozni. Utasításai egyszerűek voltak: fogjanak egy szikét, fogjanak egy tetemet, ejtsenek rajta egy szép egyenes bemetszést egészen a szegycsontig, aztán formáljanak fordított T betűt két vágással a bordák alatt. Nem fog vérezni, emlékeztetett bennünket, ugyanis a páciensek már nincsenek életben, szívük réges-rég nem keringeti a vért.

Bár a helyzet mindannyiunk számára újdonság volt, én mint örök vegetáriánus még kevésbé voltam felkészülve. A többiek a boncasztal körül egész életükben erre gyakoroltak, amikor steaket és csirkemellet szeleteltek. Erre leginkább egy jó rugalmas mozzarella hasonlított. Fogtam a szikét, égve a vágytól, hogy ne pusztán orvosi alkalmasságomat, hanem ösztönös sebészi tehetségemet is bizonyítsam. Pár milliméternyire tartottam a szike hegyét a bőrtől, és eközben legalább annyit tanultam a saját testem működéséről, mint a néhai páciens anatómiájáról. Szimpatikus idegrendszerem túlpörgött: felgyorsult a szívverésem, verejtékmirigyeim csípős váladékot bocsátottak ki, és izmaim remegésétől reszketett a penge a kezemben. Majd hirtelen és teljességgel váratlanul farkaséhség tört rám, ami a formaldehid belélegzésének sajnálatos következménye.

Amikor a szike végre a testhez ért, úgy vágta át a bőrt, mint a csomagolópapírt. Nem véletlen, hogy a kórházsorozatokban a sebészek nem úgy dolgoznak, mintha fát fűrészelnének. A szegycsont mentén vágtam, amennyire tudtam, egyenesen, bár nem volt egyszerű, mert a kezem úgy remegett, mint a nyárfalevél. És valóban, ahogy a gyakorlatvezető jelezte, nem vérzett. Ettől áldozatom még kevésbé tűnt valódi emberi lénynek, ami, bevallom, felbátorított: a kezem remegése lassan megszűnt, és könnyebben ment a darabolás. Elértem a szegycsont aljáig, és élesen balra kanyarítottam a pengét a bordák alatt. Tényleg könnyebb volt – mintha gyurmát vágtam volna, vagy… Jézusom! A tetem hirtelen vérezni kezdett. Erősen. Mindenhol. Az ürge élt!

A többiek felhördültek. Thor visított. Már-már arra számítottam, hogy a halott felül a boncasztalon, mint Frankenstein szörnye, és bocsánatkérést követel a farkáról tett tiszteletlen megjegyzések miatt, amikor észrevettem, hogy valójában nem ő vérzik. Hanem én. Véletlenül a saját hüvelykujjamba vágtam bele. Bambán átadtam a bal oldalamon álló hallgatónak a szikét, és ösztönösen bekaptam vérző hüvelykujjamat, mint egy gyerek. Mert az is voltam. Így bizonyosodtam meg arról, hogy a formaldehid szaga talán étvágygerjesztő, de az íze egy cseppet sem.

1. fejezet

Rossz alvó vagyok.

Amikor orvosként dolgoztam, mindig kitűnően aludtam. Persze nem sokat, és képes voltam a legfurcsább helyeken aludni – a volánra borulva, az iratszekrény tövében összekucorodva, a raktár falának dőlve, mint egy ló –, de jól aludtam. Azt hiszem, az agyam érzékelte, hogy az alvás ritka lehetőség, tehát egyetlen másodperc alatt képes volt alvó üzemmódba kapcsolni, egészen addig, míg fel nem ébresztette a soron következő csipogtatás vagy riasztás.

Amióta viszont pár hónapja otthagytam a kórházat, minden hajnalban 3 órakor rendszeresen ugyanabból a rémálomból ébredek. A szülészeti műtőben állok. Látásom elhomályosul, mert világossá válik számomra, hogy a baba, akinek az életéért küzdöttem, meghalt, apró, tökéletes formájú keze mozdulatlan. Sikertelenül próbálom összevarrni a méhet, hogy az anya el ne vérezzen. Az agyam, amely képtelen felidézni a netbankom belépési kódjait, most gond nélkül újra és újra színpadra állítja és a legapróbb részletekig végigpörgeti életem legszörnyűbb napját. Azt a pillanatot, amikor az aneszteziológus elzárja az értelmetlenül csiripelő rádióadót. A cipőmben tocsogó, alvadó vért. Amikor elcsukló hangon kérek a műtősnőtől újabb és újabb és még újabb öltést, aztán még és még és még tampont. Amikor a sebész elvégzi a méhkiirtást, aminek következtében ez a vérben úszó vágóhíd lesz a nő egyetlen élménye a gyerekszülésről. Amikor megkérdem az intenzíves kollégát, hogy túléli-e a beteg, de ő nem válaszol.

Ekkor felriadok, egész testem hideg verítékben úszik, minden pórusomban érzem a szívem kalapálását. Órákig tart, amíg megnyugszom. A legrosszabb az, hogy félek elaludni, mert tudtam, mi következik.

Rémületes kínok közt, könnyben és verítékben úszva felriadni nem a legvonzóbb dolog egy új partner számára, pedig J. meg én még a „mindent bevetek, hogy elvarázsoljam” fázisban voltunk.8

Nyilván nem mondhattam meg neki, min megyek keresztül, különben rájött volna, hogy gyári hibás cuccot választott. Szerencsére elég könnyű volt úgy tenni, mintha minden rendben lenne, mert egyelőre távkapcsolatban éltünk. Én a szüleimnél laktam – igen, minden harmincéves álma, de ez volt az egyetlen lehetőség a H.-val való katasztrofális szakítás és a lakásbérleti kaucióra gyűjtögetés között. J. Glasgow-ban lakott; kapcsolatunk az interneten kezdődött, abban az időben, amikor ez kínosabb volt, mint hogy valakit a börtönben, esetleg a nemibeteg-gondozóban szedtél fel. Pár hónappal később végre fölszálltam a Megabusra, és ezzel össze is jött a dolog. Ki tudja, miért, nem akarta feladni ígéretes tévéproduceri állását, és négyszáz mérfölddel távolabb összeköltözni egy állástalan egykori orvossal, akivel mindössze háromszor találkozott. A távolság mindenesetre azt jelentette, hogy elég könnyen színlelhettem, hogy jól vagyok, ép és egészséges, életem nagy részében ráadásul amúgy is főleg színleltem.

Lényegesen nehezebb volt aktívan tevékenykedni napközben, amikor éjjel csak három órát aludtam. Pedig aktívnak kellett lennem: a biztos, ám alulfizetett orvosi munkát cseréltem fel a bizonytalan, ám alulfizetett írói és komikusi munkára. Mit meg nem adtam volna a sikeres komikusi pályáért! Az elmúlt években jócskán beleártottam magam ebbe a műfajba, hobbiként, de menekülésként is a szülőszobai izzasztóból, és most minden reményem ebben volt. Talán mindennél erősebben vonzott, hogy semmi tétje nincs: ha egy poén halva születik, nincs utána hivatalos vizsgálat. Ha az ember orvos, megtalálják a feladatok: kopognak a rendelő ajtaján, vagy éppen sikoltozva betámolyognak a szülőszobára. Az írói feladatok nem ilyenek: utánuk kell menni és fülön csípni őket, ami nem egyszerű, ha az ember élete Pro Plus energiatabletták szedéséből és poszttraumás stresszből áll. De ezt kellett tennem, máskülönben… persze nem tudom, mi lett volna máskülönben. Ez volt a B tervem legjobb változata, C terv meg nem létezett. Persze még mindig rükvercbe kapcsolhattam volna, vissza az A tervhez, mint annyi más pályaelhagyó doki előttem. Az orvosi pálya folytatásának gondolata olyan volt, mintha egy bántalmazó kapcsolatba akartam volna visszatérni.

Egyetlen étkezés sem telhetett el anélkül, hogy a szüleim ne célozgattak volna finoman arra, miért nem térek vissza az orvosi pályára. Ezek általában így hangzottak: „Miért nem térsz vissza az orvosi pályára, Adam?”, vagy: „Annyira azért nem vagy vicces.” Nem tudom, azért csinálták-e, mert miattam aggódtak, vagy amiatt aggódtak, mit gondolnak mások rólam, netán amiatt aggódtak, mit gondolnak mások róluk. Az is megfordult a fejemben, ha annak idején engedik, talán olyan foglalkozást választok, amire valóban alkalmas vagyok. De ez föl sem merült; az orvosi hivatás előre elrendeltetett, akár Jézusnál, akit az apja munkájára kényszerítettek (csodatételek).

Az orvostudomány vallásos tiszteletnek örvendett nálunk. Ez volt a családi szakma – apám negyven éve volt nyájas háziorvos, olyan lelkesedéssel a szakmája iránt, ami életének egyetlen más területére sem terjedt ki, és képtelen volt felfogni, miért ne akarna bárki orvosnak tanulni, ha a szükséges tárgyakból emelt szintű érettségije van. „A fiam orvos” – ezzel már érdemes eldicsekedni a könyvklubban, a színházi klubban vagy az asztaltársaságban.9 Mi a fenének van az embernek gyereke, ha nem tud a sikereivel kérkedni? Ráadásul a bevándorlóbélyegeket egy generáció alatt nem is lehet lemosni: lengyel DNS-ünk nemcsak azt adta parancsba, hogy dolgozzunk, hanem hogy a legkeményebb, legnehezebb munkát végezzük, és minél hamarabb minél többre vigyük, hogy bizonyítsuk új hazánknak: megérdemeljük a befogadást. A „laza mókamester” nem szerepelt azon az űrlapon, amelyet a náci zsidóüldözés elől megmenekült nagyszüleim a hajóról lelépve kitöltöttek.

A munkáról folytatott csevegés még a kellemesebb téma volt a másikhoz képest, nevezetesen hogy felrúgtam a házasságomat (ráadásul egy nagyon helyes nővel kötött házasságomat), és most egy pasival folytatok viszonyt (ráadásul egy skóttal). Minden semmivé foszlott az életemben, ami nekem stabilitást jelentett, nekik pedig alapot a dicsekvésre („A fiam orvos, nős, és kitűnően alszik”). Kis célzásaik („Na, ezt írd bele az egyik kis jelenetedbe!”) talán megküzdési stratégiájukhoz tartoztak, bár nekem nem nagyon segítettek megküzdeni.

Pár hete laktam még csak otthon, amikor apám bejelentette, meglepetése van számomra. Elég tárgyilagosan hangzott, amiből rögtön sejtettem, hogy a meglepetés nem egy csokis Ekler-fánk, de nem is egy labradoodle. Föltessékelt a padlásra, amelynek minden egyes négyzetcentiméterét kartondobozok borították. Rámutatott a hegylánc egyik vonulatára:

– Ez a tiéd.

Kiderült, hogy apám az elmúlt három évtizedben minden egyes papírlapot, minden egyes tárgyat és műalkotást összegyűjtött, aminek bármi köze volt hozzám vagy a testvéreimhez. Fogalmam sem volt erről. Négy ember életének válogatás nélkül felhalmozott összes limlomja – minden egyes iskolai füzet, minden egyes rémes gyerekrajz, minden egyes születésnapi vagy karácsonyi üdvözlőlap, minden egyes szaxofonkotta, orvosi jegyzet és tankönyv, minden egyes porladó só-liszt gyurma – ott volt gondosan bedobozolva, felcímkézve és elrejtve a padláson.

Különösen az volt megható és meglepő, hogy ez a csöndes ember, aki emlékeim szerint soha semmiféle érzelmet10 nem nyilvánított, titokban egész életem minden pillanatát dokumentálta. Tény és való, nem a legválogatósabb kurátor volt. Még ha Shakespeare vagy Dolly Parton volnék, akkor sem lenne olyan archívum a világon, amelyik érdemesnek tartotta volna megőrizni a Derwent Ceruzamúzeumba szóló belépőmet.11

– Rendet csinálsz? – kérdeztem.

– Dehogy – felelte. – Próbálom kihajítani ennek a szarnak egy részét. – Enyhén ingerült volt a hangja, mintha ezért a kéretlen és pszichológiai diagnózist felvető gyűjteményért én volnék felelős, mintha letettem volna a porontyomat nála, és elfelejtettem volna érte menni.

Egy teljes hetet töltöttem azzal, hogy átrágjam magam a kartondobozból épült labirintus tartalmán. – Nagyon helyes, hogy elfoglalod magad valamivel, míg eldöntöd, mihez kezdesz – mondta anyám, fütyülve arra, hogy többször is elmagyaráztam, mihez akarok kezdeni.

Több doboz származott orvosi egyetemista koromból. Töméntelen mennyiségű elfeledett előadásjegyzet és többtonnányi tankönyv mellett érdekes leletek is felbukkantak.

Például a rövid fehér köpenyem! Egyetemistaként a klasszikus fehér köpeny rövid változatát kellett viselnünk, hogy a végzett orvosok már messziről megismerhessenek és megalázhassanak bennünket.

Az első fonendoszkópom! Felpróbáltam, és meghallgattam a saját szívverésem; a bal oldali hallgatója süket volt. De talán sosem működött; akkoriban talán észre sem vettem.

Az Evesham Micros Voyager 2000 laptopom! Súlya, mérete és sebessége kábé, mint egy betontégláé.

Egy AI: Mesterséges megtermékenyítés-plakát! Egy méltán elfeledett Spielberg-film harmatgyenge paródiája, amit az orvosi egyetem éves báljára állítottak színpadra a hallgatók.

Pár üveg körömlakk! Úristen, mennyire idegesítő lehettem.

Egy VHS-kazetta meglehetősen sajátos kommunikációs tréningemről!

A diákigazolványom! Az egyetemnek eredetileg leadott fotóval: az útlevelem megújításához fénykép-automatában készült kép tizenhat éves koromból. Nem számítottam arra, hogy majd a köpenyemre csíptetve kell hordanom tíz évvel később, mert az egyetem nem hajlandó kicserélni.

És Dave, a fél csontvázam!

Már akkor is értelmetlennek és azóta teljes képtelenségnek tűnő okokból az orvostanhallgatóknak azt javasolták, szerezzenek be egy ládányi valóságos emberi maradványt: koponyát, csigolyákat és más anatómiai tartozékokat. Én egy felsőbb évestől vettem12 a sajátomat, akit Dave-nek neveztem el (az imádott David Duchovny után). Senki nem értette, sem én, sem azok, akik akkoriban jártak a hálószobámban, hogy mit keres ott, úgyhogy csak ült duzzogva a sarokban, mint egy összeaszalódott emós tinédzser.

Kihalásztam a koponyáját a múltam szemétlerakójából, és jobb kezembe fogtam. Haj, szegény Dave! – nem ismertem őt egyáltalán. Beleegyezett vajon ebbe a furcsa túlvilági létbe? Volt-e leszármazottainak fogalmuk, hogy ükapjuk maradványait leendő orvosok használják, sőt, ne tagadjuk, méltatlanul kihasználják? Mi lehetett a munkája? Boldog volt? Szeretett táncolni? Zsemlét mondott vagy zsömlét? Egy egész élet, itt a tenyeremben.

Szégyen, gyalázat, de azt hiszem, valószínűleg ekkor gondoltam először arra, ki lehetett Dave. Azért is határozottan furdalt a lelkiismeret, mert bár az életéhez nem volt közöm, halálában csalódást okozhattam neki: nem tanultam tőle semmit anatómiából, és ezek után még vagy öt évet kellett porosodnia egy padláson iskolai bizonyítványok és régi belépők között. Várjunk csak, de igenis tanultam tőle valamit. Zsonglőrködni! Fogtam egy felkarcsontot, egy combcsontot és egy sípcsontot,13 feldobáltam őket párszor a régi szép idők kedvéért. Majd természetesen leejtettem őket, és ekkor megkövültem.

Micsoda ocsmányság egy halott csontjaival zsonglőrködni. Még ocsmányabb, hogy nem is izgatott, hogy olyan… normálisnak tűnt. Tulajdonképpen erre tanított meg Dave. Elvégezte minden csontváz kötelességét, amivel tartozik az orvostanhallgatóknak. Ahogy az idő lefosztotta a húst a csontjairól, ő is lefosztotta az érzelmeket az emberi testhez való viszonyulásomról. Ez elengedhetetlen készség, akár az agyi artérián ejtünk millimikronnyi bemetszést, akár egy haláltusához asszisztálunk. Igazság szerint az orvosi egyetem nemcsak a szakmámra tanított meg, de megváltoztatta a személyiségemet is, ha nem is mindig a legjobb irányba.

Orvosként nem azonosulhatsz minden egyes beteggel – képtelen volnál a munkádat végezni –, ebből egyenesen következik, hogy egyikkel sem azonosulsz. Sőt semmilyen esettel sem. Akkor sem, ha ez bizonyos „járulékos veszteségekkel” jár: kirekeszted a partneredet, aki „úgyse értené”, hallgatsz a mérgező munkahelyi légkörről, és magadba temeted a traumáidat. Akkor is, amikor előtörnek a tudatalattidból, és nem hagynak aludni.

Persze nem kizárólag az orvostudományt hibáztatom azért, ami lett belőlem.

A szüleimet is.14

Jegyzetek

1 A gyakorlatvezető az első nap felhívta a figyelmünket a kórbonctanra mint választható pályára, s egyúttal arra, hogy a halottkém nem azonos az elhunyt hírszerzővel.

2 – Ne már! Te focirajongó vagy? Ez a legsokkolóbb hír az egész könyvben! – mondta Justin barátom.

3 Harminchárom! (Nyald a seggem télen-nyáron!)

4 Kábé mintha egy bögre teába mártogatnál kekszet. A Rich Tea keksz marad egyben a legtovább.

5 Nem. És a kéz meg a láb körmei sem. A halál után a test minden egyes sejtje kicsekkol. Örökre. Igen, nincs visszaút. Az emberek valószínűleg azt értik félre, hogy a köröm és a szőrzet körüli bőr összeszárad, visszahúzódik, ettől látszik úgy, mintha a tetemnek sürgősen manikűrre és pedikűrre volna szüksége.

6 Jelenleg tüdőgyógyász szakorvos.

7 Jelenleg radiológus szakorvos.

8 Például nemrégiben elkezdtem borotválni a golyóimat. Mindegy, mennyi időt töltöttél azzal, hogy szakmaszerűen tökéletesítsd sebészeti képességeidet, ez akkor is elég rizikós művelet.

9 Bármi legyen is az.

10 Hagyjuk a tyúkot és a tojást; vajon ha az ember orvos, az automatikusan kiöl belőle minden érzelmet, vagy eleve az érzelemmentes embereket vonzza ez a hivatás?

11 A Derwent Ceruzamúzeumba egy grafitbánya másolatán keresztül lehet belépni. Mindig úgy gondoltam, hogy rém kínos dolog egy grafitbányában meghalni; azért tegye kockára az ember az életét, hogy egy iskolás fiú fütyit és puncit rajzoljon az asztalára…

12 Ha érdekel valakit, mennyibe került egy emberi csontváz, én 1998-ban 200 fontot fizettem egy fél csontvázért. Ma körülbelül 350 font lenne. Ez érdekes megvilágításba helyezi a dolgokat, igaz? Mindenkinek (jó esetben) van csontváza a saját testében – erre épül minden –, és kevesebbet ér, mint egyhavi lakbér.

13 Csak úgy mondom: lehet, hogy szárkapocscsont vagy kulcscsont volt.

14 Nem tudtam, mihez kezdjek Dave-vel, amikor megtaláltam. Nem éreztem etikusnak, hogy a szelektív szemét zöld tartályába helyezzem el. Meg az Egészségügyi törvény 2004-es, emberi szövetekkel kapcsolatos rendelkezéseibe is beleütközött volna. Végül a szüleim új patiójának betonalapjába süllyesztettem, majd hívtam a rendőrséget. Szabadulásuk várható időpontja 2042. (Vagy talán egy orvosi egyetemnek adományoztam.)

Tartalom

MÚLTIDÉZÉS – Formaldehid

1. fejezet

2. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Régi szép idők

3. fejezet

4. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Az átlagnál fejlettebb humorérzék

5. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Egy pohár bor. Vagy hat.

6. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – A nagy felfedezés

7. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Nyugis vidéki praxis

8. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Hírhedten ellenszenves

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Kommunikációs technikák

12. fejezet

13. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Éhezés

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Nincsenek emlékek

17. fejezet

18. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Morrissey

19. fejezet

20. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Tízpontos kezdő kérdés

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

MÚLTIDÉZÉS – Életem legrosszabb fellépése

25. fejezet

26. fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Gentium Plus – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License