EGY VÉDÉS

TÖRTÉNETE

TUDOMÁNY ÉS POLITIKA ÖSSZECSAPÁSA
MAGYARORSZÁGON

SZERKESZTETTE: SZILVAY GERGELY

Budapest, 2025

Szilvay Gergely (szerk.):

Egy védés története – Tudomány és politika összecsapása Magyarországon

© MCC Press, 2025

© Szerzők, 2025

ISBN 978-963-644-146-3 (print)

ISBN 978-963-644-152-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős kiadó: Novák Tamás

A borítóhoz felhasznált képek forrása: Adobe Stock

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

SZILVAY GERGELY:

Előszó

SZILVAY GERGELY:

Döntsön egy kisebbség, vagy inkább a tudomány?
Egy politikusi doktorálás közéleti története

ROD DREHER:

Figyelmeztető lövés a magyar tudománynak

PETER BOGHOSSIAN:

Az egyetem különös halála –
Isten hozott Zombiföld™-ön

PATRICK J. DENEEN:

Az akadémiai szabadság mítosza

PALKÓ ATTILA:

Autoriter liberalizmus a politikában és az egyetemi világban –
Hogyan jutottunk idáig?

A kötet szerzői

SZILVAY GERGELY

ELŐSZÓ

Egy politikus doktorál (mégpedig konzervatív), azaz doktori disszertációt véd a miniszterelnök, Orbán Viktor politikai igazgatója, Orbán Balázs – ettől volt hangos a hazai média 2024 november–decemberében. Politikusok eddig is doktoráltak az országban 1990 óta, ha nem is gyakran, de általában nem volt belőle sajtóhír. 2024-ben azonban a tudomány procedurális ügyeivel amúgy nem foglalkozó közéleti média mégis felkapta Orbán Balázs disszertációjának témáját, és ügyet csinált belőle.

A nyugati világban az előző időszakban megszállta az egyetemi szférát – főleg a társadalom- és bölcsészettudományok világát, de a jogtudományét is – az úgynevezett eltörléskultúra. A csak sután magyarítható angol kifejezés (cancel culture) valójában nem kultúrát takar – hiszen az „eltörlés” kultúraellenes aktus –, hanem inkább hozzáállást: az elnyomónak kikiáltott történelmi személyiségek, írók, művészek egyoldalú megítélését, szobrainak ledöntését, a róluk elnevezett intézmények átnevezését, a történelem átírását, illetve a ma elnyomónak tartott személyiségek számára a szólásszabadság és a közéleti szereplés megtagadását (deplatforming), az elnyomás elleni küzdelem jegyében – az elnyomást persze lehetetlenül szélesen értelmezve.[1] Ez a régi, történelemellenes kommunista jelszó („a múltat végleg eltörölni”) felújítása.

A hatvanas évektől sikerrel járt a radikális baloldali, kulturális marxizmust képviselő frankfurti iskola szellemi közege által előirányzott menetelés az intézményeken keresztül, azaz a kulturális és tudományos intézményrendszer szélsőbaloldali elfoglalása.[2] Innen, Magyarországról nekünk úgy tűnik, pár év alatt történt meg minden, ám valójában sok évtizede tartó folyamatról van szó, melyet William F. Buckley Jr. amerikai konzervatív gondolkodó már egy 1951-es kötetében észrevételezett (God and Man at Yale: The Superstitions of „Academic Freedom” [Isten és ember a Yale-en – Az „akadémiai szabadság” babonái]). Az angolszász konzervatív világ azóta is folyamatosan figyeli és kritizálja az egyetemek és a tudományos közeg balra tolódásának folyamatát, újabb és újabb kötetekben kifogásolva azt.

A folyamat lényege a marxizmus új változatainak és a relativista posztmodern filozófiáknak a térnyerése e közegben, melynek gyakorlati ideológiája a woke (kb. „felébredt”), amely csak csoportjellemzőkben (bőrszín, nem stb.) és az elnyomottak-elnyomók dichotómiájában tud gondolkodni.[3] Ez a folyamat vezetett oda, hogy kötetünk egyik szerzőjét, Peter Boghossian filozófust, aki amúgy ateista és liberális elveket vall, elüldözték munkahelyéről, a portlandi egyetemről, amiért nem osztja a posztmodern genderideológia és a kritikai fajelmélet legújabb elképzeléseit (példának okáért, hogy egy biológiai férfi lehet nő – transzneműség; vagy hogy a fehérek rendszerszinten elnyomják a feketéket és más kisebbségieket, sőt a fehérek elnyomó mivolta inherens, azaz veleszületett, nem tudnak tőle megszabadulni). Sokan mások is áldozatává váltak az egyetemi eltörléskultúrának, például a közismert Jordan Peterson kanadai pszichológus, aki a Torontói Egyetemet volt kénytelen otthagyni, miután elfogyott körülötte a levegő; vagy a baloldali feminista Kathleen Stock, aki a magukat nőnek érző férfiak nőként való elismerését kifogásolja, szembemenve a transznemű mozgalom ideológiájával, ezért ott kellett hagynia a Sussexi Egyetemet. Számtalan hasonló történetet lehetne még felidézni.

Hazánk a nyugati világ viszonylag nyugalmas kis sarka. Számunkra meglepő lehet, hogy mire megszabadultunk a marxizmus első változatától, a kommunista diktatúrától, aközben mások annak ideológiai alapvetéseit éltetik az egykor ettől mentesnek, következésképp szabadnak tartott nyugati világban. Míg azt vártuk a rendszerváltás után, hogy a régi kommunisták kopjanak ki a tudományos világból, addig nyugaton az új kommunisták átvették az egyetemek irányítását. És persze azt is hittük, hogy ez messze van, s a marxizmus posztmodern változata úgysem éri el hazánkat. Hogy elérte vagy sem, vagy milyen mértékben jelent meg itthon a woke és az eltörléskultúra a tudományos világban és az egyetemeken, annak megítélése nem jelen kötet feladata. Mindenesetre az lenne furcsa, ha nem bukkanna fel, hiszen a nyugati világ része vagyunk, és a legtöbb nyugati trend jobbára megérkezik hozzánk is.

Az Orbán Balázs doktori disszertációja és védése körül kialakított médiafelhajtás érdekes hazai példája eme eltörléskultúrának, bár nem valószínű, hogy a politikus fokozatszerzésének ellenzői mind a woke-ideológiát vallanák. Ennek ellenére tárgyilagosan nézve mégis az eltörlésmozgalom megnyilvánulásának tarthatjuk az erőfeszítésüket. Az egyetemi világ egy hangos, radikális kisebbsége a baloldali médiumokkal karöltve próbálta nyomás alá helyezni a tudomány képviselőit, és igyekezett megakadályozni a doktori eljárást azzal a céllal, hogy ellehetetlenítsék egy jobboldali, hatalmon lévő politikus fokozatszerzését. Mivel a kritikák elsősorban nem a disszertáció tudományos minőségét érintették (amelyek meg ezt érintették, igaztalannak bizonyultak), hanem a fokozatszerző személyét – sőt amúgy baloldali meggyőződésű professzorokat is felkérdeztek azzal, hogy miért vállalták el a folyamatban való részvételt, hiszen ha nem vállalják, akkor szabotálni lehetett volna Orbán Balázs fokozatszerzését –, ezért nyugodtan mondhatjuk, hogy a nyugati eltörléskultúra egy konkrét hazai megnyilvánulásával van dolgunk. A tudományos munkát ugyanis – tulajdonképp hol burkoltan, hol nyíltan elismerve – külső, politikai mércével akarták mérni azok, akik amúgy a tudomány szabadságáért aggódnak. Ám ez esetben a tudományos közeg, azaz az ELTE jogi karának közössége sikerrel ellenállt, megőrizve integritását (amit a kritikusok nem akarnak elismerni), tehát az „eltörlés”, Orbán Balázs doktorifokozat-szerzésének megakadályozása elbukott. Mondhatnánk, sikertörténettel van dolgunk, amennyiben éltethetjük így a tudomány belső önvédelmi mechanizmusainak működését.

Az azonban mégis aggasztó, hogy a jelenség maga megérkezett hazánkba. Természetesen nem a különféle baloldali irányzatok egyetemi jelenlétével van baj, hanem specifikusan az eltörléskultúra felbukkanásával. Ezért kértük meg az ügy néhány szereplőjét, hogy mélyinterjúban elemezze velünk a történteket, illetve három külföldi és egy magyar szerzőt, hogy helyezzék az ügyet és a kérdéskört tágabb kontextusba. Hátha mindez elősegíti a magyar egyetemi és tudományos közeg immunrendszerének megerősödését az eltörlés antikultúrájával szemben. Az első szöveg – jelen sorok szerzőjének esszéje – összefoglalja az eseménytörténetet, majd az ügy több szereplőjével e kötet számára készült mélyinterjúkból idéz (leegyeztetett módon). Ők mind a tudomány képviselői, innen közelítik meg a kérdést. Egyrészt tudományos és tudományszervezési vonatkozásokról beszélnek, másrészt a média hozzáállásáról, amelynek képviselői még a tudományos intézményrendszer működésének alapvető ismeretéről sem igazán tettek tanúbizonyságot.

Ezek után Rod Dreher nemzetközi kontextusba helyezi Orbán Balázs doktorijának ügyét, míg Peter Boghossian liberális, Patrick Deneen konzervatív módon érvel a woke-ideológia és az eltörlés antikultúrája ellen. Végül Palkó Attila tudománytörténetileg és -filozófiailag értelmezi az esetet.

Tartsanak velünk!

SZILVAY GERGELY

DÖNTSÖN EGY KISEBBSÉG, VAGY INKÁBB A TUDOMÁNY?
EGY POLITIKUSI DOKTORÁLÁS KÖZÉLETI TÖRTÉNETE

Az egyetemek életében van egy különleges időszak. Egy rövid, átmeneti, de sajátos időszak. Az az egy-két hét minden félév végén, amely a szorgalmi időszak előadásokkal és szemináriumokkal teli, mozgalmas hónapjai és a vizsgaidőszak – kinek hosszabb, kinek rövidebb – hetei közé ékelődik. Ekkor már apad az utolsó előadások iránti érdeklődés, sokan a félévzáró zárthelyi dolgozatokra és a közelgő vizsgákra kezdik meg a felkészülést. A tantermek fokozatosan kiürülnek, a hallgatók a könyvtárakba és a tanulószobákba helyezik át a főhadiszállásukat.

Mégis, 2024. december 3-án, egy igazi borongós, felhős reggelen élénk mozgolódás támadt az ELTE Állam- és Jogtudományi Karának (ÁJK) Egyetem téri épületénél. A főépület árkádsora alatt újságírók kezdtek el csoportosulni. Közben egymás után érkeztek a jogtudomány neves hazai oktatói és kutatói, hogy aztán az épületbe lépve a rögtön balra található és a fontos eseményeknek helyet adó kari tanácsterem felé vegyék útjukat. A jogi kartól alig kétszáz méterre, a Kecskeméti utca és a Magyar utca sarkánál lévő „B” épületnél – ahol a tanulmányi hivatal is található – pedig a szeptemberi beiratkozáshoz már-már hasonló forgolódás támadt: itt a közönséget tekintve főleg diákok, a jogi tanulmányaikat még folytató hallgatók gyülekeztek.

Magától értetődően merül fel a kérdés: mi történt, ami így „kizökkentette az időt” a jogi karon? Ha valaki ezen a napon megnézte az ÁJK honlapját, egy kis böngészés után azt láthatta, hogy minden kétséget kizáróan egy doktori védés tarthat számot ekkora érdeklődésre. A doktori vagy PhD-tanulmányok az egyetemi képzések közül a legmagasabb szintet jelentik. A doktori fokozat hivatalos belépő a tudományos közösségbe, de annak megszerzéséhez kutatómunkában gazdag, többéves út vezet. A részleteket minden doktori iskola maga szabályozza, közös azonban, hogy a doktorandusznak publikálnia kell meghatározott számú tudományos közleményt, s a PhD-tanulmányok legfontosabb, egyben utolsó állomásaként el kell készítenie a doktori értekezését.

A fokozat megszerzéséhez ezt a terjedelmes tudományos munkát kell sikeresen megvédeni az akadémiai eljárások szigorú szempontjai szerint. Első körben az úgynevezett műhelyvitán kell helytállnia a doktorandusznak és dolgozatának. Ekkor a felkért opponensek a tudományos munkákkal szemben támasztott formai és tartalmi követelmények alapján bírálják el a dolgozatot: kritikát fogalmaznak meg, javításokat, módosításokat javasolnak a jelölt számára. A vitán részt vesznek még az adott terület oktatói és tudományos szakemberei is, akik szintén megfogalmazhatják véleményüket. Egyetemi berkeken belül ki nem mondott, általános szabály, hogy a műhelyvita az igazi próbája egy értekezésnek. Itt mindenki szigorúbb, ilyenkor szokás „szétszedni” a dolgozatot. Ennélfogva aki túljut ezen a rostán és eleget tesz a javítási javaslatoknak, a későbbiekben jó eséllyel számíthat eredményes védésre. Főleg, hogy a bevett szokás szerint a témavezetők nemhogy nyilvános védésre, de még műhelyvitára sem engedik a félkésznek ítélt dolgozatokat.

A disszertációnak ezután a nyilvános védés rostáján kell átmennie. A forgatókönyv szinte azonos az első kanyaréval: az opponensek előbb írásos bírálatot készítenek, amelyekre a doktorjelölt szintén írásban válaszol, majd a nyilvános védésen szóban is meg kell védenie a munkáját a bírálóbizottság és a részt vevő tudósok előtt. Magyarán: mind az értekezéshez vezető út, mind a védés egy többlépcsős, szabályozott folyamat, ahol az akadémiai közösség előtt kell a PhD-hallgatónak bizonyságot tennie tudományos alkalmasságáról.

A dolog természetéből fakadóan a PhD-védések – noha nyilvánosak, vagyis azokra bárki elmehet – általában szűk körben zajlanak. Ám Orbán Balázs A szabad mandátum és a nemzeti szuverenitás alkotmányjogi összefüggései című doktori értekezésének nyilvános védése a megszokott létszámokhoz képest szinte tömegeket vonzott a jogi karra. Ebből úgy tűnhet, hogy a publikumot – Orbán Balázshoz hasonlóan – meglehetősen foglalkoztatja az a kérdés, hogy a parlamenti képviselők miért rendelkeznek szabad mandátummal, hogy miként alakult ki ez a szabályozás, és hogy e jogi kérdés milyen viszonyban van a nemzeti szuverenitás eszméjével.

De ne legyünk ennyire naivak. Világos, hogy itt valami más állt a háttérben. Mert persze szép dolog a tudomány és annak művelése, viszont az is bizonyos, hogy egy rendes keretek között megszervezett védésből nem lesz népmozgalom. Főleg akkor, ha egy egyetemen vagyunk – itt tudományos eljárást lefolytatni nem rendkívüli, hanem magától értetődő. Az események mozgatórugója egészen más volt: egy olyan közéleti vita, amely a decemberi védés előtti két-három hétben a magyar médianyilvánosságban is nagy súlyt kapott. A hazai közélet baloldaláról többen bírálták Orbán Balázst, amiért (jobboldali) politikusként doktorál, és az ELTE-t, amiért engedi ezt.

Noha 2018 óta tölt be kormányzati pozíciót (négy éven keresztül volt parlamenti és stratégiai államtitkár, 2021-től kezdődően pedig a miniszterelnök politikai igazgatója), a doktori fokozatszerzés nem a semmiből jött a számára. Az ELTE jogi karán végezte el kiváló minősítéssel mind a jogász-, mind a politológusképzést, és itt kezdte meg Kukorelli István egykori alkotmánybíró, a magyar jogászszakma nagy tekintélye témavezetésével a doktori tanulmányait is. Már az egyetemi évek alatt (főként a parlamenti ösztöndíjas programnak köszönhetően) az alkotmányjog vált a fő érdeklődési területévé. Emellett jogi szakvizsgát is tett, és okleveles kodifikátorként LL.M. címet szerzett. A politikába való belépése ellenére önmagára nem klasszikus politikusként tekint: közéleti karakterét máig meghatározza a tudományos és a think tank múlt.[4] A magyar stratégiaalkotásról írt két könyve eddig többezres példányszámban kelt el, és azok megjelentek egyebek mellett angolul, franciául, lengyelül és kínaiul is. Könyveihez olyan ismert külföldi szereplők írtak ajánlást, mint Ivan Krasztev, Jeffrey Sachs, Kevin Roberts, Patrick Deneen vagy Chantal Delsol. A Mathias Corvinus Collegium, a legnagyobb magyar tehetséggondozó intézmény kuratóriumának, illetve a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Tanácsadó Testületének az elnöke. A baloldali lapok portrécikkeiben úgy jellemzik, mint aki „ígéretes szakmai pályát hagyott ott”; az az „emberarcú fideszes”, aki leül vitázni, és a kritikus sajtóval is szóba áll; és aki „megideologizálja a kormányfő politikáját”.[5] Ilyen előélettel kevésbé meglepő, hogy a PhD megszerzése Orbán Balázs számára a tudományos pályán tett logikus következő lépés volt – amit a médiafelhajtásig senki nem kérdőjelezett meg.

Ha néhány lépéssel hátrább megyünk, akkor egy tágabb kép is kirajzolódhat előttünk, s innen szemlélődve az ügy lényege és az általa felvetett mélyebb problémák is jobban felszínre kerülnek. Ezért ebben a tanulmányban először rekonstruálom történetileg az eseményeket (hogyan robbant ki az ügy, kik szólaltak meg és mit állítottak), majd pedig megszólaltatom az eset számos szereplőjét, érintettjét. Orbán Balázs doktori védésének esete mellett azért sem lehet szó nélkül elmenni, mert önmagán túlmutató jelentőségű. Hiszen a vita nem csak arról szólt, hogy doktorálhat-e gyakorló politikus, vagy hogy milyen hivatkozási szabályokat kell alkalmazni egy értekezésben. Az egész ügy legalább ennyire tanulságos arra nézve is, hogy miként tud ellenállni a tudományos közösség a nemtelen és légből kapott közéleti támadásoknak; hogyan képes a tudomány a saját szempontjait érvényesíteni a maga felségterületén; dönthet-e egy hangos kisebbség politikai alapon tudományos kérdésekben; el lehet-e választani egymástól a tudomány és a politika területeit; s hogy elérte-e az eltörlés kultúrája a magyar egyetemi világot is.

AZ ÜGY ESEMÉNYTÖRTÉNETE

„Orbán Balázs doktori témája az egyetlen az ELTE jogi karán, amelynek továbbengedéséről nem egyhangúlag döntött idén a testület” – adta hírül a 444 cikkének címe 2024. november 15-én.[6] A cikk szerint a Tudományági Doktori Tanács (TDT) öt igen, két nem szavazattal, egy tartózkodással engedélyezte Orbán Balázs számára a doktori eljárás megindítását állam- és jogtudományból, ami így egyedüliként nem kapott egyhangú támogatást. A 444 hozzáteszi: információik szerint a két nem és egy tartózkodó szavazónak nem szakmai, hanem erkölcsi kifogásai voltak Orbán Balázzsal szemben.

A Telex egy későbbi cikkében úgy fogalmazott: „Doktori védés ekkora port még nem kavart Magyarországon. Többen kritizálták az ELTE eljárását, azaz hogy egyáltalán engedték, hogy Orbán Balázs náluk próbáljon doktori fokozatot szerezni, de konkrét plágiumvád is felmerült a disszertációval kapcsolatban.”[7]

Az ügyet kirobbantó 444-es cikk úgy fogalmazott: „Azt mindhárman megerősítették, hogy a dolgozat szakmai szempontok alapján rendben volt – ám elvi problémák merültek fel. Úgy tudják, a nemmel szavazók erkölcsi összeférhetetlenség miatt döntöttek így. Szerintük az ELTE egy ilyen hatalmú politikussal szemben kiszolgáltatott helyzetben van, ezért nem fogják tudni objektívan megítélni a dolgozatot, attól tartva, hogy negatív bírálat esetén szankciók érnék az egyetemet. Azt viszont jogszabályilag nem tehették meg, hogy a kérelmet elutasítsák, mert amikor Orbán Balázst felvették a doktori képzésbe, vállalták, hogy végigviszik a folyamatot. Mivel szakmai okok nem szólnak amellett, hogy ez nem lenne lehetséges, ezért jogszabályellenes lenne erkölcsi okokra hivatkozni. Hozzá kell tenni, hogy Orbán Balázs akkor kezdte a képzést, amikor még nem volt ilyen pozícióban. Magyarországon azonban nincs olyan jogszabály, amely ezt az összeférhetetlenséget kezelni tudná.”

A cikk megjelenése után többen is kritizálták azt, hogy Orbán Balázs az ELTE-n doktorál. Különösen erős hangnemet ütött meg Polyák Gábor, az ELTE Média és Kommunikáció Tanszékének egyetemi tanára, a Művészetelméleti és Médiakutatási Intézet igazgatója, aki egy Facebook-posztjában úgy fogalmazott: „És a jogi kar, ahol elvileg jogállamiság, emberi jogok, hatalommegosztás is szóba kerül, egy Orbán Balázsnak nem mondja azt, hogy menjél te az NKE-re.” Hozzátette: „Miért hányjuk arcon magunkat?”[8]

Polyák egyébként ismert baloldali nézeteiről. A balliberális Medgyessy-, illetve Gyurcsány-kormányoknak szakértőként dolgozott, például részt vett a Miniszterelnöki Hivatalban az úgynevezett nemzeti tartalmak előállításával, szerkesztésével és átvitelével összefüggő tartalmi és pénzügyi feltételrendszer kialakításában. Egyike volt azon szakértőknek, akik az ellenzék kormányprogramját összeállították a 2022-es választásokra. Emellett a Mérték Médiaelemző Műhely vezetőjeként részt vett az Egyesült Államok budapesti nagykövetsége által 2023 őszén kiírt sajtófinanszírozási pályázaton, amelyen balliberális médiumok nyertek kisebb-nagyobb összegeket.[9]

A Klubrádió műsorában bírálta a nyíltan baloldali meggyőződésű Fleck Zoltán azt, hogy Orbán Balázs doktori fokozatot kíván szerezni. A kérdésben való megszólalása azért is figyelemre méltó, mert Fleck nemcsak ugyanazon a karon tanít (a Jog- és Társadalomelméleti Tanszék oktatójaként), ahol Orbán a PhD-tanulmányait folytatta, hanem ebben az időben tagja volt a jogi kar Tudományági Doktori Tanácsának is. Annak a TDT-nek, amely a doktori eljárás megindításáról döntött 2024 júniusában, s amely testületnek a szóban forgó határozata a november közepén megjelent hírek alapja lett.

Érdekes, hogy pont az a döntés robbantotta ki az egész ügyet, melynek a meghozatalánál Fleck Zoltán is ott volt, s hogy épp a védés előtti utolsó néhány hétben keltette fel „egy olvasó” figyelmét ez a TDT-határozat – amelyek böngészése valószínűleg keveseknek tartozik a napi elfoglaltságai közé.[10] És az sem mellékes, hogy bár a TDT döntéseiből nem derül ki, hogy ki miként szavazott, az ominózus 444-cikknek nyilatkozó „anonim források” nagyon hasonló érveket hoznak fel, mint a klubrádiós műsorban Fleck. A beszélgetésben a jogszociológus azt mondta, hogy „egy ilyen tudományos fokozat odaítélésekor az egész folyamatban folyamatosan nemcsak a dolgozatot, hanem a jelölt alkalmasságát is vizsgálni kell, habitusát és erkölcsi feddhetetlenségét, ami sokkal több egyébként, mint az erkölcsi bizonyítvány.” Arról is beszélt, hogy „egy olyan autokratikus rendszerben, ahol a hatalomnak nincsen korlátja, és a konkrét személy korlátjait sem látja senki tulajdonképpen a hatalmi mezőben, ott nagyon erősen megfontolandó, hogy ez a kiszolgáltatottság, amiről előbb beszéltem, nem akadálya-e egy ilyen eljárásnak”. Az interjúban azt is kijelentette, hogy „a hatalom képviselője nem várhatja el, hogy a megszorított, sarokba szorított intézménynél minden félelem nélkül fognak ítélkezni az ő dolgozatáról, ez egy elvi és morális kérdés”.[11]

Az ELTE, látva az ügy „közéletesedését”, közleményt adott ki: „A tudomány szabadsága elválaszthatatlan részének tekinti azt is, hogy a tudományos műveket és tudományos teljesítményeket kizárólag azok minősége, és ne a szerző személye alapján ítélje meg. Az ELTE vallja azt az intézményi alapelvet is, hogy a különböző gondolkodású, vallású, politikai és ideológiai meggyőződésű egyetemi polgárok alkotnak független szakmai közösséget, amelyben nincsen helye a kirekesztésnek. Az ELTE elhatárolódik minden olyan megnyilvánulástól, amely az Eötvös Loránd Tudományegyetem polgárainak szakmai munkáját azok politikai nézetei és közéleti szerepvállalása alapján minősíti, vagy politikai alapon kérdőjelezi meg bárki jogát ahhoz, hogy egyetemünkön tanulhasson vagy kutathasson.”[12]

Ezzel szinte egy időben nyilatkozott az ügyben Freund Tamás, a Magyar Tudományos Akadémia elnöke is, miután úgy vélte, hogy az MTA köteles fellépni „annak érdekében, hogy a tudományos kérdésekben csak a tudomány képviselői és kizárólag tudományos szempontok alapján foglaljanak állást”. Olyan alapelv ez, melynek „a tudományos fokozatok odaítélése esetén is csorbítatlanul érvényesülnie kell […]. A fokozat odaítéléséről méltányos eljárásban, kizárólag a jelölt és értekezése tudományos minősége alapján kell dönteni.” Az MTA elnöke arra is kitért, hogy a döntés során el kell különíteni a tudományos és a politikai véleményt, hiszen ez jelenti a tudományos autonómia érvényesülését: „előbbit a tudományos tevékenysége során, utóbbit a közéletben, mint minden szabad és felelős polgár” képviselje minden kutató.[13]

Az Alapvető Jogok Biztosának Hivatala úgy reagált, hogy „a politikai vélemény miatti diszkrimináció súlyosan sérti az egyenlő bánásmód elvét”, éppen ezért az egyetemeken is kötelező érvényű a politikai vélemény miatti hátrányos megkülönböztetés tilalma. A hivatal szerint az egyetemek a társadalmi tudás központjaiként a sokszínűség és a szabad gondolkodás előmozdításában játszanak fontos szerepet, így a politikai nézeten alapuló diszkrimináció „nemcsak törvényellenes, hanem ellentétes az oktatás szellemiségével is”, és sérti a hallgatók jogait. Az egyetemeknek felelősségük van abban, hogy biztosítsák a megkülönböztetéstől mentes környezetet, függetlenül attól, hogy a hallgatóknak milyen politikai nézeteik vannak.[14]

Aáry-Tamás Lajos, az oktatási jogok biztosa sem hagyta szó nélkül Polyák nagy port kavaró Facebook-bejegyzését. Szerinte „a tanszékvezető kilép az egyetemre vonatkozó normák keretéből, óhaját csak jogsértő módon lehetne teljesíteni. Kirekesztő írása sérti a művelődéshez való jogot, a tanulás és tanítás alkotmányos szabadságát. Írása politikai pamflet, így is kell kezelni.”[15]

Közben Rácz András Oroszország-szakértő, történész, a Corvinus tanára kezdte el kritizálni Orbán Balázs doktori disszertációját és egy másik egyetem, az ELTE jogi karának doktori eljárását. Rácz négy kifogást emelt. Először is, szerinte nem volt meg a jogi kar doktori szabályzata által előírt öt tudományos publikációja Orbán Balázsnak, csak kettő, mert a másik három – amelyeket akként tüntetett fel, s amelyeket el is fogadott a témába vágó tudományos publikációnak a doktori tanács – nem vág a disszertáció témájába. Másrészt Rácz arra következtetett, hogy Orbán valamikor témát váltott a képzésben, de ennek nincs nyoma. Harmadrészt a corvinusos oktató szerint Orbán Balázs valószínűleg kifutott a határidőkből, mivel 12 évvel az abszolutórium megszerzése után fog doktori fokozatot szerezni, ami „extrém ritka”.