KEVIN WILSON

Pánikra semmi ok

Fordította Getto Katalin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kevin Wilson: Now Is Not the Time to Panic

Ecco, an imprint of HarperCollinsPublishers,
New York, 2022

Copyright © 2022 by Kevin Wilson

Hungarian translation © 2023 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Biacsics Renáta

ISBN 978-963-604-306-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

Mazzy Brower

I. RÉSZ - A peremvidék vadonjában, mit aranyásók leptek el

1

2

3

4

5

6

Mazzy Brower

7

8

9

10

11

Mazzy Brower

12

II. RÉSZ - Élünk mi, szökevények, nyomunkban csikasz törvény liheg

13

14

15

16

17

Köszönetnyilvánítás

Eric Matthew Hailey emlékére
(1973-2020)

MAZZY BROWER

FELVETTEM A TELEFONT. Ismeretlen, női hang szólalt meg a vonal másik végén.

– Frances Budge? – kérdezte, és biztosra vettem, hogy reklámügynökkel van dolgom, hiszen soha, senki nem hívott Francesnek. A nappaliban hétéves lányom éppen a maga fabrikálta dobfelszerelését próbálgatta, egy bádogfedőt használva cintányérnak, úgyhogy pokoli lárma volt a házban, mást se lehetett hallani, csak hogy csin-bumm-csin-csin-bumm, verte a ritmust.

– Sajnálom, nem érdekel az ajánlat – mondtam, és már majdnem kinyomtam a telefont, ám a nő rájött, hogy le akarom rázni, és közbevágott.

– A peremvidék vadonjában mit aranyásók leptek el… – hadarta elvékonyodó hangon. Kővé dermedtem, a telefon kis híján kiesett a kezemből. Egyszerre fejeztük be a mondatot: – …élünk mi, szökevények, nyomunkban csikasz törvény liheg.

– Szóval ismeri – mondta a nő.

– Persze, hallottam már – feleltem, máris egérutat keresve. Forgott velem a világ. Jaj, ne, ne, ne, hajtogattam magamban, mint egy őrült. Hiszen oly rég volt már. Azt hiszem, sikerült elhitetnem magammal, hogy soha nem fognak rájönni. És tessék, ez a nő megtalált. Máris azon pörgött az agyam, hogyan szívódhatnék fel ismét, hogyan tűnhetnék el ebből a világból, immár mindörökre.

– Az 1996-os coalfieldi pánikról írok cikket a New Yorker magazinnak – folytatta a nő. – Mazzy Brower vagyok, műkritikus.

– Értem.

– Mama! – a lányom, Junie kiabált. – Figyu! Ezt hallgasd meg! Ez nem olyan, mint a Wipe Out? Szerinted nem úgy hangzik, mint a Wipe Out? Hallod, mama? Ezt figyeld!

– Azt hiszem, maga áll mögötte – mondta a nő. Óvatosan mondta, de a hangja nyílt volt, és barátságos.

– Azt hiszi, én csináltam? – kérdeztem, kis híján kacagva, pedig igaz volt. Én csináltam. Nem egyedül, de én is benne voltam. Én és még valaki.

– Majdnem száz százalékig biztos vagyok benne, hogy maga volt – mondta Mazzy Brower.

– Jaj istenem – feleltem, és csak ekkor jöttem rá, hogy ki is mondtam ezt a jajistenemet. A lányom kíméletlenül püfölte a fedőket. Megszédültem. A pizza a sütőben. Négy hónapi halogatás után a férjem végre a hálószobánk ablakának a kilincsét javítja. Átlagos, unalmas életünk a megszokott medrében folydogál. Ebben a szent pillanatban felborult minden, de mintha az élet nem akart volna tudomást venni erről. Egyszerűen képtelen volt megállni, lefagyni, pedig attól a pillanattól fogva semmi sem maradhatott a régiben. Mit érdekel most, hogy odaég a pizza? Mit foglalkozol a hülye ablakkilinccsel? Villámgyorsan pakolj össze, szedd a cókmókod, és húzz el innen a francba! Hagyd, hadd égjen porig a ház, és kezdd újra máshol! Egy másodperc töredékéig még azt is elhittem, hogy képes lennék mindent itt hagyni, és tökegyedül újrakezdeni az életemet valahol máshol.

– Maga volt? – kérdezte a riporter. Istenem, miért is vettem fel a telefont?

– Igen – mondtam végül, és éreztem, ahogy a múlt kapuja kinyílik előttem.

– Maga, egyedül? – kérdezte.

– Ez ennél bonyolultabb – hebegtem. A lányom már mellettem állt, a pólómat húzogatta.

– Mama… kivel beszélsz?

– Egy barátnőmmel – feleltem.

– Hadd beszéljek vele én is!– nyafogott Junie, akinél kotnyelesebb teremtéssel még nem találkoztam. A kezét nyújtogatta a telefon után.

– Mennem kell – szóltam a kagylóba.

– Találkozhatunk valamikor?

– Nem.

– Akkor visszahívhatom?

– Nem, sajnálom – vágtam közbe, és mielőtt bármit mondhatott volna, letettem a telefont.

Fel-alá járkáltam a konyhában, igyekeztem felidézni a beszélgetés minden egyes mozzanatát, fejben visszapörgettem minden szót, amit a nőnek mondtam. De Junie utálja, amikor fel-alá járkálok, ki nem állhatja, amikor látja rajtam, hogy magammal vagyok elfoglalva, ezért a változatosság kedvéért a nadrágomat kezdte rángatni.

– Hogy hívják a barátnődet? – kérdezte.

– Kit? Ja… Mazzynek – feleltem.

– Ez a Mazzy úgy hangzik, mintha képzeletbeli barát volna – jegyezte meg Junie.

– Talán az is. Nem vagyok benne egészen biztos, hogy létezik.

– Olyan furcsa vagy, mama – Junie rám mosolygott. Aztán mindenről megfeledkezve felkiáltott: – Nézd, hogy dobolok!

Még van időm, gondoltam a kanapéra ülve. A lányomat figyeltem, ahogy két kezében egy-egy fakanállal önfeledten hadonászik. A szívem hangosan dörömbölt a mellkasomban. Ennyi – gondoltam. Túl vagyok rajta. Pedig épp akkor sétáltam bele. Ez csak a kezdet volt.

I. RÉSZ

A peremvidék vadonjában,
mit aranyásók leptek el

1996 NYARA

1

A COALFIELDI STRANDON AZ VOLT A SZABÁLY, hogy ha az úszómester belefújt a sípjába, mindenkinek ki kellett jönnie a vízből. Olyankor ott álltunk mind, egyik lábunkról a másikra ugrálva, mert átkozottul forró volt a beton, égette a talpunkat. Az egyik vízimentő srác, nálam alig valamivel idősebb – tizenhat voltam akkor –, úgy nézett ki, mint valami tinifilm gonosza, hirtelenszőke, kigyúrt fazon, akiről lerítt, hogy biztosan nem ugrana utánad a medencébe, ha netán fuldokolni kezdesz, előhozott egy jókora görögdinnyét. A dinnye héjára vagy hat centi vastag vazelinréteget kentek, amitől úgy fénylett, mintha el akarna olvadni a napon. A vízimentő meg az egyik gonosz ikertestvére, talán még duzzadóbb izmokkal és visszataszító bajusszal, bedobták a görögdinnyét a vízbe, majd a medence közepére lökték.

Az volt a játék lényege, hogy amikor belefújtak a sípjukba, mindenkinek be kellett ugrania a vízbe, és az győzött, akinek sikerült megkaparintani, és kivinni a medence szélére a görögdinnyét. Erre csak annak volt esélye, aki csapatban dolgozott, ezért a játék egyfajta bandaháborúba ment át, a fiúk szinte agyonverték egymást, a dinnye folyton kicsúszott a kezükből, és elsodródott a medencében. Mire sikerült valakinek kihalászni, a dinnyehéjat körömnyomok borították, a vörös gyümölcshús kikandikált a héj alól, úgyhogy senki sem kívánt enni belőle, kivéve azt, aki megnyerte. Nekem volt annyi eszem, hogy távol tartsam magam a küzdelemtől, bár bosszantott, hogy lányok soha nem vettek részt a játékban, mintha eleve esélytelennek gondolták volna magukat. Úgy tizenkét éves lehettem, amikor egyszer mégis megpróbáltam beszállni, és akkor egy öreg pasi, akinek kígyó volt a karjára tetoválva, a könyökével az arcomba vágott, hogy majdnem kiütötte a metszőfogamat.

A három bátyámat, a hármasikreket az isten is erre a zsírosdinnye-versenyre teremtette. Tizennyolc éves korukra valóságos óriásokká cseperedtek. Vadállati erejük volt, és nem is pusztán a szó fizikai értelmében: érzéketlenek voltak a fájdalommal szemben, amely tulajdonságukat gyakorlatilag szünet nélkül tesztelték egymáson. De a dinnyecsatában ők sem vettek részt, mert amíg a többiek a görögdinnyével voltak elfoglalva, addig ők pénzt és nyalánkságokat lopkodtak az őrizetlenül hagyott táskákból.

Ott álltam, a talpamat hólyagosra égette a forró beton, és magam sem értettem, miért nem fekszem vissza a törölközőmre, és várom ki a pillanatot, amikor visszamehetek a medencébe, és… és mit is csinálnék ott? Lábolnék a vízben, sodródnék körbe-körbe a medencében, csak rá ne jöjjenek, hogy egyedül vagyok? Utáltam a strandot, de a házunkban kipurcant a légkondi, és a szerelő csak másnapra ígérkezett. Két napig bírtam otthon, izzadtam, mint a ló, és aznap reggel én is bepattantam a kisbuszba a fivéreimmel együtt. Őszintén szólva, ha már muszáj volt itt lennem, látni akartam a harcot. Hallani akartam a kiáltásokat, a káromkodásokat. Látni akartam a mókának álcázott erőszakot.

A medence szemközti partjáról egy srác engem bámult. Sovány, izgága gyerek volt, nagyjából egyidősek lehettünk, és akárhányszor összeakadt a tekintetünk, sután elmosolyodott, és a vizet kezdte nézni, amiről vakító fénnyel tükröződött a nap. Elvesztettem szem elől. Várható volt, hogy a vízimentők most már bármelyik pillanatban megfújhatják a sípjukat. Akkor éreztem, hogy valaki megfogja a könyökömet, és a csontos könyökömön összezáruló ujjak érintését valamiért furcsán bensőségesnek éreztem. Riadtan fordultam hátra, és láttam, hogy az a srác az a medence túloldaláról, a szeme fekete, a haja is fekete, girbegurba fogsora hófehér. – Szia – mondta.

Elhúztam a karom.

– Ki engedte meg, hogy fogdossál? – mordultam rá.

Védekezőn felemelte a kezét, most megint félénknek tűnt. Érdekes, fogdossa egy lány könyökét, aztán meg szégyenlősködik.

– Bocs – mondta. – Ne haragudj. Új vagyok itt. Csak most költöztünk ide. Nem ismerek senkit. Figyeltelek; úgy láttam, te sem ismersz itt senkit.

– Mindenkit ismerek – feleltem széles mozdulattal a lubickolók felé intve. – Csak épp nem bírom őket.

A fiú bólintott, mint aki érti, miről beszélek. – Segítesz megszerezni a dinnyét? – kérdezte.

– Én? – szóltam meglepetten.

– Te meg én – mondta. – Szerintem meg tudjuk szerezni.

– Jó. Miért ne? – bólintottam mosolyogva.

– Szuper.

Felragyogott az arca. – Hogy hívnak?

– Frankie – feleltem.

– Klassz. Adom, ha egy lánynak fiúneve van – tette hozzá, mintha ettől ő lenne a legnyitottabb ember a földön.

– A Frankie nem fiúnév. Uniszex.

– Én Zeke vagyok – mondta.

– Zeke? – ráztam a fejem.

– Ezekiel – magyarázta. – Bibliai név. Amúgy a második nevem, de most nyáron ezt használom. Kíváncsiságból. Hogy lássam, mit szólnak hozzá.

Alaposabban megnéztem. Nem volt jóképű; a vonásai karikatúraszerűen eltúlzottak. De hát én sem voltam szép. Egészen hétköznapi, unalmas arcom volt. Győzködtem magam, hogy ha egyelőre nincs is rajtam semmi érdekes, ez csak átmeneti állapot, és nemsokára megszépülök. Csúnya mindenesetre nem vagyok, gondoltam. A fivéreim viszont épp ezt állították. Na mindegy. Bántott a dolog, de igyekeztem elhessegetni magamtól. Teszek rá. Inkább csúnya legyek, mint unalmas.

Felharsant a síp, mi meg csak bámultunk egymásra, aztán a srác így szólt: – Gyere! Megcsináljuk! – és már bent is volt a medencében. Én meg csak álltam ott. Vigyorogva néztem, ahogy fel-le bukik a vízben. Megbántottnak tűnt. Ettől aztán pocsékul éreztem magamat. Végül vállat vont, és kalimpálva a többiek felé indult, a puszta mulatságból egymást püfölő kamaszok vonagló tömegébe.

Zeke kétszer-háromszor is megpróbálkozott, de mindannyiszor durván félretaszították, a víz alá tunkolták. Levegő után kapkodva, köhögve bukkant a felszínre, egészen elveszettnek tűnt ott egyedül. Reménytelen küzdelem volt, de nem adta fel, hátulról ugrott a küzdőkre, próbálta elkapni a dinnyét, de az olyan síkos volt, hogy lehetetlen volt megragadni. Aztán valaki véletlenül szájba rúgta. Láttam, hogy feldagad az ajka, a kiserkedő vér a medence vizébe csepegett, de a vízimentők mit sem törődtek vele. Szerintem észre se vették. Zeke ennek ellenére újra belevetette magát a sűrűjébe. Most már komolyan aggódni kezdtem. Tudtam, hogy az efféle elveszett arcokat előbb-utóbb baleset éri.

Mielőtt meggondoltam volna, mit csinálok, odarohantam Andrew bátyámhoz, akinek vagy hét csomag Doritos chips volt már a kezében, mondtam, jöjjön, segíteni kell. Aztán odajött Brian is, aki átnedvesedett bankókat szorongatott a markában. – Gyerünk, Andrew – mondta, mintha ott sem lennék. – Ne vesztegessük az időt.

– Nem értitek? Segítenetek kell – mondtam, de akkorra már Charlie is odaért, hogy lássa, mi a helyzet. – Muszáj segítenetek annak a srácnak, hogy megszerezhesse a dinnyét – mutattam a medence felé.

– Egy frászt – vonta meg a vállát Charlie. – Nincs az az isten.

– Légysziii…!

– Bocs, Frankie – szólt Andrew, és már neki is lódultak, de utánuk üvöltöttem: – Adok húsz dollárt!

– Húsz dolcsit? – kapta fel a fejét Brian. – Komolyan mondod?

– Húsz dollárt – erősködtem.

– És mi a deal?

– Látjátok azt a bénát ott a vízben? Akinek vérzik a szája. – Mindhárman bólintottak. – Szerezzétek meg neki a dinnyét!

Nem volt nagy ügy, egy ideig mégis mindhárman némán bámulták a dinnyét.

– Belezúgtál? – vigyorgott Charlie.

– Nem tudom – vallottam be. – Azt hiszem, megsajnáltam.

– Fúj – fintorgott Andrew, mintha valami gusztustalanságot hallott volna. – Na jó. Csináljuk! – Zsákmányukat a földre téve a medence felé rohantak, és hatalmas bombával a vízbe vetették magukat. Andrew megragadta Zeke-et, és mint valami rongybabát, odavonszolta a dinnyéhez, miközben Brian és Charlie a könyökük segítségével megtisztították előtte az utat. Brutalitásuk szinte megbénította a többieket, akik amúgy is jó ideje küzdöttek már, és kezdtek kifáradni. Amikor a fivéreim megkaparintották a dinnyét, Andrew – istenem, milyen szánalmas látvány volt! – egyszerűen rádobta Zeke-et a dinnyére, miközben mindhárman a medence széle felé taszigálták. Zeke ajkáról a dinnye zsírjára csepegett a vér. Vége is volt. Zeke győzött.

A vízimentők a sípjukba fújtak, a kölykök meg úgy tettek, mintha nem érdekelné őket a vereség. Karjuk, mellkasuk zsírosan fénylett, mert a vazelint nem mosta le a víz, de folytatták a paskolást, várták, hogy a lányok visszamenjenek a medencébe az úszógumis gyerekekkel meg a sörhasú, lehangoló tetoválásokkal kivarrt apukákkal együtt.

Odaléptem, ahol Zeke levegő után kapkodva kapaszkodott a medence szélébe. Az ikrek már nem voltak sehol, új mulatság után néztek.

– Hát megcsináltad – szóltam.

Kik voltak ezek? – kérdezte zavartan.

– A testvéreim.

– Szóval te voltál? – kérdezte. Bólintottam, és elnevettük magunkat.

– Vérzik a szád – mondtam, de nem törődött vele. A dinnyére meredtünk, amely úgy nézett ki, mint egy horrorfilm kelléke: a gusztustalan, zsíros mázzal borított, zöld héjat félhold alakú körömnyomok szaggatták fel.

– Megesszük? – kérdezte Zeke.

– Te képes volnál ezt megenni?

– Persze hogy megesszük! – vigyorgott.

Meg is ettük. Befaltuk. Piszok jó volt.

2

NYÁR VOLT, AMI AZT JELENTETTE, HOGY NEM történt semmi. Irtózatos volt a hőség, a jégkrémzabáláson kívül jóformán semmit sem lehetett csinálni. Üres volt a ház; anyám dolgozott, apám Milwaukeeban az új családjával, a hármasikrek három különböző gyorsétteremben forgatták a hamburgerpogácsákat a grillrácson. Őgyelegtem a szobákban, fülhallgatón zenét hallgattam, egész nap le sem vetettem a pizsamát. Munkát kellett volna szereznem, de egyetlen jelentkezési űrlapot sem töltöttem ki. Beértem az alkalmankénti bébiszitterkedéssel. Anyám, aki annyira szeretett, és annyira fáradt volt, egy idő után feladta; hagyta, hadd ténferegjek a házban egész nap. Eleinte örültem, hogy békén hagynak, de hamarosan nyomasztani kezdett a csend. Az a kényszerképzet gyötört, hogy a falak tudják, én vagyok az egyetlen élőlény közöttük, és egyszer csak zsugorodni kezdenek, nehogy elmenekülhessek a csapdájukból.

Kereshettem volna magamnak társaságot, de nem tettem. Unatkoztam. Zeke pedig, az új srác, aki szemlátomást nem tudott mit kezdeni azzal a ténnyel, hogy ebbe a porfészekbe került, pont alkalmas ember volt arra, hogy együtt üssük agyon az időt.

Két nappal azután, hogy először találkoztunk a strandon, megállt a kerékpárjával a házunk előtt. Tudta a címemet, mielőtt elváltunk, felírtam neki egy cetlire. Túlméretezett, fekete Road Warriors póló volt rajta, mellén két dühös utcai harcos képe, arcuk kimázolva, furi vállvédőben. Az ikrek is imádták az ilyen fazonokat. El sem tudtam képzelni különbözőbb embereket, mint Zeke és a testvéreim, de úgy látszik, a fiúk valamiért mind odavannak az effélékért.

– Szia – köszönt mosolyogva. – Képzeld, egészen közel lakom, talán négyutcányira.

Megvontam a vállam. Most, hogy ott állt előttem, nem tudtam, mihez kezdjek vele.

– Kösz a meghívást – folytatta. Megint vállat vontam. Mi van, gondoltam, miért kukultam meg? Miért vagyok ennyire zavarban?

– Fura ez a város – mondta Zeke. – Mintha bombatámadás érte volna, ti meg éppen most rendezkednétek újra be.

– Ja, elég uncsi – nyögtem ki végül, de ez is olyan nehezemre esett, hogy szinte belefájdult az állkapcsom.

– Az unalom is elviselhetőbb, ha van kivel unatkozni – jegyezte meg. Intettem, hogy menjünk be a házba. Már működött a klíma.

Nemigen tudtam, mihez kezdjek vele, de azt világosan a tudtára akartam adni, hogy csak azért, mert senki sincs itthon, nem fogunk szexelni. Az utóbbi két napban elég ideges voltam, aggódtam amiatt, hogy vajon mibe kevertem magam, ha egyáltalán belekeveredtem valamibe. Csak azt tudtam, hogy még nem akarom. Zeke-nek meg kell értenie, hogy részemről nem arról szól a dolog. Csak ültünk a kanapén, és horrorfilmeket néztünk videókazettáról, Pop-Tarts-ot, azt a cukormázas kekszet ettük, ami olyan távolinak tűnt a szexeléstől, hogy teljes biztonságban éreztem magam. Igyekeztem elkerülni a beszélgetést, ameddig csak lehet. Addig csak eszembe jut valami érdekes téma, gondoltam.

– Szeretsz itt élni? – kérdezte Zeke, miközben kivettem a kazettát a videólejátszóból, és próbáltam berakni egy másikat. Szóval beszélgetni fogunk. Jól van, ezzel nincs bajom, gondoltam.

– Eléggé – feleltem a lejátszó előtt guggolva. Őszintén mondtam. Mit is csinálnék egy nagyvárosban? Táncolni mennék? Ötvendolláros sztéket ennék valami menő étteremben? Akkor már inkább múzeumba járnék. Az érdekelne. De tizenhat évesen mindenekelőtt a saját világomban éltem, mintsem ebben a kisvárosban.

– No és – firtatta tovább – mit szeretsz csinálni? Mi a hobbid?

– Ez – mondtam, és bosszúsan a magasba emeltem a Rémületes éjszaka című videókazettát. Mit akar ez tőlem? Bizonygassam, hogy milyen jó fej vagyok, más, mint az átlag coalfieldi? – Miért kérded? – kérdeztem felé fordulva. – Te honnan jöttél, ami olyan jó volt?

– Memphisből – felelte. – Az se valami nagy szám. De azért van ott pár jó dolog. Például a Memphis Chicks baseballcsapat. Meg a Memphis pláza, ahol jégpálya is van. Vagy az Audubon park.

– Jó, az mondjuk tényleg menő. A korizás tök jó lehet.

– Csakhogy – folytatta mosolyogva –, csakhogy mi most itt vagyunk.

– Miért költöztél ide? – kérdeztem.

– Nem rajtam múlt. Elég zűrös ügy. – Néhány pillanatig rám szegezte a tekintetét, mintha nem tudná eldönteni, mit mondjon el, és mit tartson magában. Ez kíváncsivá tett. Hogy meg kell válogatnia a szavait. Felálltam a földről, odaültem mellé a kanapéra.

– Apámnak viszonya lett – kezdte. – Azt hiszem, korábban is voltak női, de most az egyik nő tudomást szerzett a másikról.

– Basszus – mondtam.

– Ja. És a nő odatelefonált hozzánk, le akarta buktatni anyámnál, de én vettem fel a telefont. A nő elkezdte tolni, hogy mekkora szemét ember az apám, milyen szarul bánt vele, meg hogy el kell válnom tőle, és rá kell vennem azt a másik nőt, hogy ne találkozzon vele többé, mert addig ő ugyan szóba nem áll vele, mire mondom, asszonyom, én a fia vagyok! Erre azt mondja, jaj, kicsim, olyan magas a hangod! Erre letettem.

– Nem is olyan magas a hangod – jegyeztem meg.

– Hát, a telefonban próbálok udvarias lenni, talán azért. Nem nagy ügy. Igazából nem ettől lettem dühös.

– Persze, tudom, de akkor is.

– Ja, köszi, de az a lényeg, hogy begurultam, és lyukat rúgtam a falba, és az anyám berohant, és akkor mondtam neki, hogy mi történt. Kocsiba vágtuk magunkat, és elrobogtunk apám irodájába, és anyám üvöltözni kezdett vele a többi ember előtt, aztán meg, hát…

– Mi történt?

– Őszintén szólva már nemigen emlékszem rá. Néha, ha nagyon bestresszelek, mintha nem lennék egészen eszemnél. Mintha valami transzba esnék, csengeni kezd a fülem. Elönt a forróság, kóvályog a fejem. És kicsit rombolni kezdek… Nem gyakran, ok? Néha-néha. Na mindegy, anyám azt mondja, ráugrottam apámra, és ki akartam kaparni a szemét, és apám alkalmazottainak kellett engem lerángatniuk róla, és le is kellett fogniuk. Elég sokáig ültek rajtam a földön. Azt mondják, összevissza beszéltem, meg ilyesmi.

– Jézusom, Zeke! – kiáltottam, de közben szinte azt kívántam, bárcsak én is ezt tettem volna az apámmal.

– Az apám titkárnője megkérdezte, hívja-e a rendőrséget, de apám azt mondta, ne. Azt mondta, kórházba kell vinniük, vagy hasonlót, de azt anyám lefújta. Összepakolt, és idejöttünk a nagyanyámhoz. Azt hiszem, anyám itt nőtt fel, de sosem beszélt róla, és nem látszott túlzottan lelkesnek attól, hogy visszatér ide. Szóval addig leszünk itt, amíg anyám el nem dönti, mi legyen apámmal. Anyám szerint talán örökre itt maradunk, de az is lehet, hogy egy hónap múlva visszaköltözünk. Még nem tudja.

– Szívás – bólintottam.

– Nem is tudom… azt hiszem, szeretnék hazamenni. Hiányzik a házunk, tudod? De azt nem gondolom, hogy jó lenne, ha anyám egyszerűen csak visszamenne apámhoz. Csak ha apám tényleg megváltozna. De mennyi ideig tart, míg egy olyan fazon, mint ő, megváltozik? Szerintem elég sokáig.

– Az én apám elhagyott minket – mondtam. – Két éve. Teherbe ejtette a titkárnőjét, és az anyámnak csak néhány nappal a házassági évfordulójuk előtt mondta meg, mert a titkárnő kezdett berágni rá, amiért nem szólt anyámnak, aztán néhány nap múlva a nővel együtt északra költöztek. Szerintem kitervelte, hogy meglép. Áthelyezték. Vagyis előléptették, azt hiszem. Nem tudom. Állandóan az „újrakezdésről” beszélt, de úgy értette, hogy azzal a nővel, meg persze azzal az idióta, új gyerekével. Lány. Tudod, milyen nevet adtak neki?

– Milyet? – kérdezte.

– Frances. A nagymamám nevét, apám anyjáét. Soha nem ismertem; meghalt, amikor kicsi voltam. De akkor is. Engem is így hívnak, érted?

– Ultragáz – ismerte el.

– Szerintem is. És anyám szerint is, naná.

– És Frankie-nek becézik a kisbabát? – kérdezte.

– Azt még nem mertem megkérdezni – vallottam be. – Küldtek lapot a születésekor, egy olyan csicsást, szóval azon csak az volt rajta, hogy Frances.

– Szoktál beszélgetni apáddal?

– Soha – ráztam a fejem. – Küld pénzt, mert muszáj neki, de nem beszélek vele. Soha többet nem fogok.

– Én sem beszéltem azóta az apámmal, hogy ideköltöztünk – folytatta Zeke. – Mindig arra gondolok, hogy talán egyszer felhív, de nem hív. Talán nem tudja a számunkat.

– És ha felhívna, szóba állnál vele? – kérdeztem. Valamiért fontos volt, hogy mit válaszol erre a kérdésre.

– Nem hinném. Nem azért, mert nem akarok beszélni vele, hanem mert azzal biztosan megbántanám. Megérdemelné, nem?

– Meg. – Szívesen megfogtam volna a kezét, hogy érezze, őszintén beszélek, de valahogy furcsán voltam én a fiúkkal. Egyáltalán, az emberekkel. Nem szerettem hozzáérni másokhoz, és azt sem szerettem, ha hozzám ér valaki. De akkor azt akartam, hogy Zeke tudja, vele vagyok. Muszáj volt pártot fogni. Az ártatlan mellé állni. Azt választani, aki ugyanabban a cipőben járt.

– Szóval – nézett rám –, hasonlóan magányosak vagyunk, nem?

– Azt hiszem – feleltem. Úgy láttam, meg akar csókolni. De lehet, hogy tévedtem. Sosem kerültem még ilyen közelségbe egyetlen fiúval sem. Tudtam, hogy kell hogy legyen egy pillanat, amit mások gond nélkül felismernek annak érdekében, hogy még nem csókolózottakból csókolózottakká váljanak. De honnan a francból tudhatnám, hogy meddig ne csináljam, és mikortól igen? A szeme egészen elsötétült, és furcsán csillogott. Szédülni kezdtem.

– Éhes vagy? – kérdeztem a kanapéról felugorva. – Kérsz valamit enni?

– Ja… persze – bólogatott. – Éhes vagyok. – Még be sem fejezte a mondatot, már rohantam is a konyhába. Kinyitottam a hűtőt, éreztem, hogy a hűvösség megcsapja az arcom. Így működne a szerelem? Elmondasz valamit, amit addig megtartottál magadnak, és a másik közelébe kerülsz? Nem is vonzódtam Zeke-hez. Hiszen semmit sem tudtam róla. Csak annyit, hogy az ő apja is szemét, meg az enyém is. És hogy mindketten egyedül vagyunk.

Zeke a konyhapult mellett állt. Szembefordultam vele, becsaptam a hűtő ajtaját. Alig volt benne valami. Nem tudtam, mihez kezdjek. Kihalt, üres volt a ház. Meg kellett törjem a csendet.

– Én író vagyok – mondtam.

– Tényleg? – kérdezte. Úgy láttam, imponál neki a dolog.

– Hát, úgy értem, az szeretnék lenni. Könyveket akarok írni.

– Az menő – mondta. – Szeretek olvasni. Stephen King? Őt bírod?

– Ja, eléggé – feleltem, pedig valójában nem annyira kedveltem Stephen Kinget. Inkább a délieket csíptem, mert őket szerettette meg velem anyám. Imponáltak a vagány déli írónők, mint Flannery O’Connor és Carson McCullers. Bírtam Dorothy Allisont és Bobbie Ann Masont meg Alice Walkert.

De a legjobban Carolyn Keene-t szerettem. A Nancy Drew-könyveket. Aztán a Dana Girls detektívregényeket. Talán már kinőttem ezekből a könyvekből, de még mindig újra és újra olvastam őket. De jobbnak láttam nem belemenni a könyv-témába. Ha kiderül, hogy Zeke nem olvasta a The Member of the Weddinget, elbőgöm magam. Teljesen összetörne.

– Kedvelem Philip K. Dicket – mondta, de nekem fogalmam sem volt, hogy ki az. Teljesen elbeszéltünk egymás mellett.

– Könyvet írok – folytattam. Ezt még soha senkinek sem mondtam el. Még anyámnak sem, aki pedig odáig lett volna, ha tudja. – Olyan lesz, mint Nancy Drew, tudod? Csak az én hősnőm gonosz. Bűntényeket követ el. Pedig az apja a rendőrfőnök, csakhogy ő mindig túljár az eszén. A nővére meg nyomozó, de nem túl jó benne.

– Gyerekkönyv lesz? – kérdezte kissé zavartan Zeke.

– Fogalmam sincs – vallottam be. – Ezt még nem találtam ki.

– Hát… menő – bökte ki, én meg boldogan hittem neki.

– Én művész akarok lenni – vette át a szót. Mintha kölcsönösen bevallottuk volna, hogy egyikünk sem erről a bolygóról való. Honnan is tudtuk volna, hogy fiatalon mindenki azt hiszi, nagy dolgokra hivatott.

– Milyen művész?

– Képregényművész – felelte. – Rajzoló talán? Furi cuccokat csinálnék. – Zeke tekintete kigyúlt. Iszonyú boldognak látszott. – Meg igazi művészetet is akarok csinálni. Nagy dolgokat, bonyolult dolgokat. Olyanokat, amit a világon mindenki megnéz. Amire emlékezni fognak. Pedig nem fogják érteni.

– Abszolút értelek – feleltem. Tényleg értettem.

– Szerintem ezen kellene dolgoznunk a nyáron – jelentette ki Zeke, mintha hirtelen megvilágosodott volna. Eskü, még csettintett is az ujjával.

– Min? – kérdeztem.

– Alkotnunk kéne.

– Aha – mondtam kissé idegesen. – Hát, én még dolgozom a regényen. Még nincs kész. Egyelőre csak vázlat.

– Persze, persze – felelte. – Majd kitaláljuk, hogy legyen. De azért tök jó lenne együtt csinálni valamit.

– Az egész nyarat ezzel töltsük? – kérdeztem értetlenkedve.

– Az egész nyarat – bólintott. – Miért, tudsz jobbat?

– Jól van – bólintottam. – De mi lesz, ha apád jó útra tér, te meg néhány hét múlva hazamész?

Ezen egy pillanatig elgondolkodott. – Nem tartom valószínűnek – felelte végül. Elnevettük magunkat.

Hát így kezdődött. Így kezdődött az a nyár, a mi nyarunk. Az én történetem az övé is lett. Megnyílt az idő kapuja, az előttünk álló két hónap ott sillámlott előttünk a hőségben. Csinálni fogunk valamit.

Így kezdődött a barátságunk. Ki tudja, augusztusra talán a legjobb barátom lesz. Régóta nem volt már legjobb barátom. Zeke még mindig mosolygott, még mindig engem bámult, mintha azt várná, hogy mondjak valamit, hogy valami fontosat tegyek. De attól féltem, ha nem azt csinálom, amit kellene, ha elszúrom, mindent tönkreteszek. Lefagytam, csak bámultam rá némán.

– Hát akkor… ebédelünk? – bökte ki végre.

Mélyet lélegeztem. – Ja, igen, persze. Mi lenne, ha mondjuk… elmennénk a Hardee’s-be? A bátyám ott dolgozik. Kapunk tőle ingyen krumplit.

Feltúrtam a szobámat, hogy összekotorjak némi aprót, aztán kiléptünk a házból. A kocsim, a tragacs Honda Civic ott parkolt a felhajtón. Próbáltam felidézni, milyen kazetta van az autómagnóban, hogy elég menő zene-e. Bár ki tudja, érdekli-e ez Zeke-et egyáltalán. Ott lépkedtünk egymás mellett, fejünk felett magasan állt a nap. Majd később művészkedünk. Hisz időnk, mint a tenger, gondoltam.

3

KÉT NAP SEM TELT EL, MÁR ÚGY UNTUK MAGUNKAT, hogy majd belehaltunk. Azok a dolgok, amiket egyedül szoktam csinálni, mondjuk a gombolyagba csavart zoknik kidobálása a fiókból, amikkel azután a régi, műanyag pónimat vettem célkeresztbe, roppant szánalmas és gyerekes tevékenységnek tűntek, ha más is jelen volt.

– Mivel töltötted az időt, mielőtt összebarátkoztunk? – kérdezte Zeke őszinte kíváncsisággal.

– Ezzel! – Felkaptam az egyik zoknilabdát, és olyan erővel vágtam az Én Kicsi Pónim Rosedustjához, hogy a játék a komódon keresztülszánkázva a földre esett.

– Talán – mondta óvatosan Zeke, mintha valakit a sziklaperem széléről próbálna visszacsalogatni –, talán kitalálhatnánk más szórakozást is. – Minden, amit mondott, a legártalmatlanabb mondat is úgy hangzott, mintha a csókolózásra célzott volna vele. Úgy éreztem, végső soron az embereket is azért kerülöm, mert még sosem csókolóztam; ha megtenném, talán megnyugodnék egy kicsit, és nem lennék ilyen fura. De túlságosan szemérmes voltam ahhoz, hogy megtegyem.

Régen, az általános iskolában voltak még barátaim és barátnőim, de a serdülőkorba érve valahogy mindannyian olyan szokásokat vettek fel, amik ellen minden sejtem tiltakozott. Például edzésmánia tört ki rajtuk, vagy ellenkezőleg, inni és füvezni kezdtek, egyik buliból a másikba jártak. És szexeltek is, legalábbis olyasmiket csináltak, amibe belepirultam, amikor véletlenül meghallottam, miről beszélnek. Egy Nancy Drew-könyvvel a hátizsákomban, amit már négyszer kiolvastam, bólogattam buzgón, miközben a lány, akit négyéves korom óta ismertem, elmesélte, hogy a fiú, akit hatéves korom óta ismertem, megpróbálta bedugni az ujját oda. Nem, köszönöm, én ebből nem kérek, gondoltam.

Azt hiszem, régebben teljesen normális, átlagos gyerek voltam, voltak barátnőim, akikhez ottalvós bulikba jártam, csak aztán lassan elsodródtunk egymástól. Néha beszélgettünk a suliban vagy a menzán, de amikor elmesélték, mi minden történt velük a hétvégén, rá kellett jönnöm, hogy azt sem tudom, eszik-e vagy isszák mindazt, amiről beszélnek. Eldöntöttem, hogy nem érdekelnek, és nem is bántam, hogy nem kell velük lennem, mert őszintén szólva semmi kedvem sem volt a plázában ruhákat nézegetnem. Sem a kosaras fiúkat bámulni meg szurkolni nekik. Amihez nekem lett volna kedvem, azzal nem mertem előhozakodni. Mire ráébredtem, hogy magamra maradtam, hogy egyetlen igazi barátom sincsen, apám elhagyott bennünket, és nem volt senki, akinek elsírhattam volna a bánatomat. Amúgy is furcsán néznek rád az emberek, amikor megtudják, hogy apád feleségül vette a titkárnőjét, és otthagyta az anyádat négy gyerekkel, pénz nélkül. Úgyhogy inkább nem panaszkodtam senkinek, de a szomorúság és a harag egyfolytában ott remegett bennem, és talán csak vártam arra a valakire, akinek én kellek.

Zeke mosolyogva nézett, de nem nyomulósan, csak mint aki próbálja kitalálni, mivel üssük agyon az időt. Végül eszembe jutott valami, ami tűrhető ötletnek tűnt. Elnevettem magam, szokásomhoz híven kurta, vakkantásszerű nevetéssel. – Figyu, van egy ötletem. Persze nem tudom, hogy beválik-e. Hogy egyáltalán tetszik-e majd neked.

– Valami drog? – kérdezte elkedvetlenedve. – Azt nem akarom. Atyaég, milyen anyámasszony katonái voltunk mind a ketten!

– Hogy mi? Dehogy! – feleltem boldogan, hogy más is korlátolt, nem csak én. – Gyere csak!

A garázsunkba vezettem, amely elég rémisztően festett. Lomtárnak használtuk, benne a mennyezetig tornyozott dobozok tele limlommal. Zömmel apám holmija; nem vette a fáradságot, hogy magával vigye, anyám meg nem tudta rávenni magát, hogy kidobja. Miután elhagyott minket, anyám be se tette többé a lábát a garázsba. Intettem Zeke-nek, hogy kövessen, és utat törtem a sok kacat között a helyiség távoli sarkáig.

– Figyelj, ez elég menő – mondtam, bár addig a délutánig szinte meg is feledkeztem a létezéséről. Ponyva alá rejtve, a vízisí felszerelés meg a létra mögött, ott állt az öreg fénymásológép.

– Nem működik – mondtam –, de gondoltam, talán kíváncsi vagy rá.

– Neked van fénymásolód? – kérdezte, és megint mintha zavarba jött volna.

– Aha – mondtam.

– Hogyhogy?

– A testvéreim lopták még tavaly – magyaráztam.

Ez volt az igazság. Egyik reggel arra ébredtem, hogy vagy ötven-hatvan másolatban körülvesznek a fivéreim fenekei, melyeket ragasztószalaggal biggyesztettek a szobám falára. Beletelt néhány másodpercbe, mire rájöttem, mik azok a furcsa, fehér holdak. Felsikoltottam. Erre röhögve berontottak a szobámba mind a hárman. Anyám felkiabált, hogy mi folyik odafent, de mikor senki sem válaszolt, letett a további kérdezősködésről.

Elmesélték, hogy előző éjjel elmentek a gimnáziumba, és leverték a lakatot az egyik hátsó raktárépület ajtajáról, amely dugig volt régi iskolai felszerelésekkel. Meglátták a másológépet, hozzá több tucat festékpatront, sőt, még papírkötegek is voltak ott, és gondolták, valamit biztosan nyernek rajta. Így aztán betuszkolták a furgonba, és hazahozták. Persze be voltak rúgva, amikor elhatározták, hogy másolatokat készítenek az alsó fertájukról.

– Egy kicsit elszaladt velünk a ló – vallotta be később Andrew. – Vagy háromszázszor lefénymásoltuk a seggünket.

Rájuk ordítottam, hogy húzzanak ki a szobámból, aztán öt percen át csak szaggattam a nyomatokat a falról, gombóccá gyűrtem, és a papírkosárba tömtem őket. De túl sok volt belőlük, kiömlöttek a padlóra, és a papírgalacsinok lassan kinyíltak, mint a virágok, és láthatóvá váltak rajtuk a testvéreim hófehér, világló farpofái.

A fénymásoló a nyolcvanas évek végéről származó, ósdi darab volt, senkinek nem kellett, és amikor az ikrek nem tudták elsózni, addig nyúzták, míg végül elromlott. Egyszer egy egész napon át azon vitatkoztak, hogy ki tette tönkre a gépet. Immár nem volt más, mint ócskavas, anyám százszor kérte, hogy szabaduljanak meg tőle, ők meg mindig megígérték, de csak letakarták egy ponyvával, és megfeledkeztek róla. Ez már csak így van: ha nem látod, ha belökheted egy sötét sarokba, akkor nem is létezik. De itt volt. És én igényt tartottam rá. Most már az enyém. A miénk.

– Sok mindenre jó lehet – ismerte el Zeke.

– Ja, talán igen, bár a nagyeszű fivéreim elrontották. Megpróbálhatjuk megjavítani, de az is lehet, hogy elmegyünk a könyvtárba, és használjuk az ottanit.

– Hogyan rontották el?

– Elrontották, és most nem működik – vontam meg a vállam, de a magyarázatom láthatóan nem jutott el Zeke-hez.

Nézegette a gépet, felnyitotta a fedelét, aztán az állát dörzsölgetve rám pillantott. – Elolvasták a használati utasítást? – kérdezte.

– Hogy a bátyáim olvasták-e a használati utasítást? Ez most komoly?

– Igen vagy nem?

– Dehogy olvasták! – kiáltottam. – Ráültek, és eltört a seggük alatt, ennyi.

Kerestünk egy hosszabbítót, és bekapcsoltuk a gépet. A kijelző villogni kezdett, de hiába nyomkodtuk a gombot, nem készített másolatot. Követtem, ahogy Zeke végigböngészi a lehetséges meghibásodásokat felsoroló listát, és minden tételnél azt suttogja, nem, ez rendben van, ez is. Végül felnyitotta a burkolólemezt, és belekukkantott a masinába.

Már éppen javasolni akartam, hogy hagyjuk a fenébe, menjünk, amikor megszólalt: – Várj csak! – Néztem, ahogy ujját a gép belsejébe erőltetve finoman, apránként előhúz onnan egy harmonikaszerűen összegyűrt papírdarabot. Mintha origamit akart volna készíteni a fénymásoló. Kihúzta, és felém nyújtotta. Kisimítottam. Az egyik hülye bátyám segge volt látható rajta.