A fordítás alapjául szolgáló mű:

Meg Waite Clayton: The Postmistress of Paris

Copyright © 2021 by Meg Waite Clayton

Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Jacket design by Joanne O’Neill

Jacket photographs © Mark Owen/Trevillion Images (woman);

© Interim Archives/Getty Images (Paris)

Author photograph by Adrienne Defendi

Hungarian translation © Novák Gábor, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 273 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Ebook Hársfai László

Korrektúra Tóth Andrea

Fordította

Novák Gábor

ANNA TYLER WAITE-NAK,

aki nem örökösnőnek született, de a maga módján

mégis szert tett egyfajta vagyonra

Tollas kis jószág a remény,

Lelkünk ágára ül…

Emily Dickinson

(Tótfalusi István fordítása)

Számos országot bejártam, és sok nyelven tanultam meg

elrejteni a gondolataimat.

Hans Sahl

I. RÉSZ

1938. JANUÁR

Párizsba visszatérve megtudtam, hogy a legtöbb amerikai hazafelé igyekszik. Úgy döntöttem, maradok. Nyolc évig éltem Franciaországban, és félig-meddig a részének éreztem magam. Megtanultam szeretni a lakóit, a történetét, a tájait, a régi köveit. Ha a franciák kibírják, akkor én is. Emellett számos különleges dolog érlelődött, és nem akartam kimaradni belőlük.

Mary Jayne Gold: Marseille-i keresztutak, 1940

Távoznunk kellett volna Franciaországból, miután Maxot első alkalommal letartóztatták, de el sem tudtunk képzelni egy Párizson kívüli világot.

Rosemary Sullivan: Villa Air-Bel

1938. január 17., hétfő

A PÁRIZS FÖLÖTTI LÉGTÉRBEN

A Vega Gull[1] üvegteteje fölött az ég ugyanolyan karmazsinvörös volt, mint maga a repülőgép. A szélvédőn és a propeller szürke kavargásán túl tízezer tonnányi vas magasodott a lenyugvó nap fényében. Nanée túlharsogta a Gypsy Six motorjának zúgását:

– La Dame de Fer à son Meilleur Niveau[2] – én ezt a fajta művészetet szeretem!

Dagobert-hez beszélt, egyetlen utasához, aki bozontos farkát csóválva hallgatta őt, miközben az Eiffel-torony körül köröztek.

A Szajna kanyarulatát követve tért vissza Párizsba, a nemzetközi szürrealista kiállításra, ahol a háromszáz művészeti alkotás között óriási rovarok és bizarr, lebegő fejek ugyanúgy helyet kaptak, mint megszentségtelenített testek. Tisztában volt vele, hogy az egész kiállítás célja a provokatív gondolatébresztés, ő azonban inkább a kifinomultság hiányát látta benne, és túl amerikainak tartotta. Közép-nyugatinak. Nem is chicagóinak, inkább evanstoninak. Miközben megkezdte a szabályozott ereszkedést háromszázról kétszázötven, majd kétszáz, százötven méterre, és elsuhant Foch sugárúti, üres lakása fölött, meglazította fehér selyemsálját. Szerette Párizst, ha másért nem, azért, mert a téli éjszakák nem voltak olyan hosszúak, ha az ember huszonnyolc évesen egyedül élt.

A Bois de Boulogne fölött levette a fordulatszámot, és kinyitotta a fékszárnyakat. Hetven méterre ereszkedve megközelítette a park tavát, az apró szökőkutat és az elbűvölő császári pavilont. Idefenn a levegőben senki nem bosszankodott amiatt, hogy Chautemps miniszterelnök kizárta a szocialistákat a francia kormányzatból, nem gondolt az egymást gyilkoló barcelonai testvérháborúra,[3] sem a békét hirdető Hitlerre, akitől egész Európa rettegett. Megbillentette az egyik szárnyat, hogy jobban lássa a sziklákon csörgedező vizet a befagyott tónál, és…

Te jó ég! Tíz óránál fehér végű, fekete tollakat pillantott meg. Vörös csőr nyílt figyelmeztető, de a motor hangjától nem hallható kiáltásra, ahogy gázt adott, és maga felé rántotta a botkormányt. A gépet jobbra döntve magasságot nyert, nehogy összeütközzön a fekete hattyúval, amely süllyedve próbálta elkerülni őt.

Ám a gép orra túl gyorsan emelkedett. A vertikális sebesség percenként ötszáz méterre nőtt. A szélvédőn keresztül csak az eget látta.

A sebességmérő szerint az átesés határára került.

A szárnyak rezegtek, ahogy a repülőgép emelkedése lassan megállt.

Az átesésre figyelmeztető sziréna megszólalt.

Előretolta a botkormányt, kifordult oldalra, és lenyomta a gép orrát, hogy sebességet nyerjen.

Dagobert előrebukott, a magasságmérő visszafelé pörgött, Nanée már csak a propellert és a befagyott tavat látta.

A jég.

Alig maradt helye a manőverezésre.

Szegény Dagobert rémülten nyüszített.

A sebességmérő 85 km/órát mutatott.

Ujjai sajogtak a botkormány görcsös szorításától.

– Semmi baj, Daggs.

Egész teste megfeszült, mintha szilánkokra akart volna robbanni.

92 km/óra.

Már 101.

Akaratával próbált hatni a sebességjelzőre, gyorsabb mozgásra ösztökélni, hogy még egyszer fel tudja húzni a gép orrát átesés nélkül, mielőtt a jégbe csapódik.

Gyorsabban, a fenébe is!

111!

120!

Újra maga felé húzta a botkormányt.

Az orr lassan emelkedni kezdett.

A magasságjelző az állandó érték felé mozdult.

Olyan alacsonyan suhant, hogy szinte érintette a fagyott víztükröt.

Ujjai elfehéredve markolták a kart, de igen, végre megállította a zuhanást. Egy szintben, egyenesen repült.

A sebességjelző 130 km/órát mutatott.

Egy leheletnyivel beljebb húzta a fékszárnyakat, a gép lejjebb ereszkedett, és vele a gyomra is. Húzott valamennyit a botkormányon, de közben tartotta a magasságot.

Dagobert idegesen nézett fel rá a padlóról.

Még beljebb a fékszárnyakkal. Tovább húzni a botkormányon. Megkezdeni az emelkedést.

Százharminc méter. Százhetven.

Még egy utolsó korrekció, és stabilan felemelkedett kétszáz méterre. Most már volt ideje összeszedni magát, és a veszély elmúltával egy kicsit megnyugodni.

Háromszázötven méteren körözésre váltott, megvárta, amíg a szíve már nem akar kiugrani a mellkasából. A Szajna megnyugtatóan kanyarodott nyugatról dél, majd kelet felé, és ezúttal más szögből, de újra rálátott a távoli Eiffel-toronyra.

Ismét beúszott a képbe a befagyott tó, amely kis híján az ő, valamint Dagobert és a hattyú hideg sírjává vált.

– Minden rendben – mondta a még mindig a padló lemezén kuporgó, láthatóan megviselt Dagobert-nek.

Újra ereszkedni kezdett a tó felé, de ezúttal már csak a sokkal kevésbé merész százhetven méterre, balra maga mögött hagyta a vízesést, a szigetet és a császári pavilon reménykeltő kék kupoláját.

És ott, a tó északi szegletében meglátta a jégen a biztonságban pihenő fekete hattyút.

Nem lett volna szabad olyan alacsonyan repülnie, de ezt szerette: a nyílt égboltot és a magasságot, igen, ugyanakkor az elsuhanó tájat is.

A lányod inkább lesz vad, mint megtört. Nem félsz, hogy egyedül marad?

– Hiszen nem is vagyok egyedül, igaz, Daggs? – Megütögette az ülést maga mellett, lerázva magáról apja szavait. – Itt vagy nekem te.

Dagobert vonakodva visszamászott a helyére, és fejét a mancsára támasztva lekuporodott. Nanée meghúzkodta bársonyos fülét, mire a kutya megrázta a fejét, ahogy mindig, amikor a nő összeborzolta a szőrét.

– Nem akartalak megijeszteni, de nem tudtam volna elviselni, ha sérülést okozok neki. – Kelet felé fordult, a Le Bourget-i repülőtér irányába. – És ez az ő világa. Ő idetartozik.

LEÁLLÍTOTTA A REPÜLŐGÉPET az aszfalton, és kimászott a fülkéből a szárnyra. Szemüvegét és bőrsapkáját már levette, megrázta a haját. Kiemelte Dagobert-t a kabinból – szegény teremtés még mindig reszketett –, és nyomott egy csókot hideg, fekete orrára. Letette a kutyát a szárnyra, majd kivette a gépből a sílécét és karcsú utazótáskáját is. Csak ezután vette a bátorságot, hogy a kupolás repülőtéri irányítótorony órájára pillantson. Nagyon nagy késésben volt.

Leereszkedett a betonra, a síléceket a szárnynak támasztotta, a táskát pedig feltette rá, Dagobert mellé. A tacskó figyelmesen szemlélte, ahogy a gazdája felnyitja a táska tükrös fedelét, és pilótadzsekijét lila, gyöngyökkel és gombokkal díszített gyapjúmellényre cseréli, amihez prémes karperecet is öltött. Átkozottul hideg viselet volt, de legalább nem látta senki. Megnézte magát a tükörben, aztán gyorsan megszabadult a mellénytől és a karkötőtől, és mindkettőt feldobta a szárnyra. Előhúzta régi, kipróbált Chanel ruháját, belebújt, majd annak takarásában levette a blúzát, és hagyta, hogy a selyemszövet lágyan a bőr pilótanadrágjára omoljon. Sokkal jobb. Ez sem melegebb, de jobb. Rávette a pilótadzsekit, hogy ne fázzon. Nem viselhetné a bőrnadrágot és a cipőt ezzel a ruhával? Elvégre szürrealista kiállításra megy.

Dagobert leheveredett, türelmesen várta, hogy Nanée a gyapjúharisnyáját selyemre cserélje. Magas sarkú cipőt is vett hozzá. Meg gyöngyöket. Még gyöngyöket. És még. Egy hatalmas ezüst- és bakelitcsattal rögzítette a füzéreket, majd előszedett egy összegyűrt szövetdarabot, ami elegáns kalappá bomlott szét. Parfümöt fújt a nyakára és a csuklójára, azután újra magára tekerte repülős sálját. Nem jobb, de melegebb. Újra felvette a prémes karkötőt, a réz hidegen simult a bőrére. Kirúzsozta magát, és amikor végzett, két keze közé fogta Dagobert fejét.

– Én sem akarok menni, de Dannyről van szó. – Danny Bénédite, francia testvére; Nanée az ő családjánál lakott, amikor évekkel ezelőtt átjött tanulni a Sorbonne-ra. Danny sok emberrel tett jót.

Francia módra két csókot nyomott Dagobert pofájára, vörös rúzsnyomokat hagyva a kutya szőrén.

– Rendben, a lakásnál kiteszlek.

Dagobert megnyalta a karkötő szőrméjét.

– Ez egy Schiaparelli által tervezett márka, Daggs.

Dagobert a tekintetével azt üzente: őt bármikor a csuklója köré csavarhatná, töredék áron.

Nanée leemelte az állatot a szárnyról, és a betonra helyezte.

– Valóban fantasztikusan puha és gyönyörű vagy, de soha nem tudnál nyugodtan megmaradni a karomon.

Nanée a Galerie des Beaux-Arts udvarán Salvador Dalí Esős taxiját szemlélte, egy indákkal benőtt, 1933-as Rolls-Royce-t cápafejű férfi próbababa sofőrrel a volán mögött, a hátsó ülésen pedig köpenyes, teljesen átázott, élő csigákkal borított nőalakkal. A kiállítás felügyelője adott neki egy zseblámpát, és kinyitotta a „Szürrealista utcára” vezető rácsos kaput, ahol kétoldalt női próbababák sorakoztak, a prominens művészek fétisei szerint öltözve – vagy jórészt inkább vetkőzve. Itt egy vörös bársonyszalag volt betömve egy szájba, odébb madárkalitka egyensúlyozott egy fejtetőn. Nyugtalanító nevetés harsant a félhomályos, poros, barlangszerű főcsarnokban, ahol több száz szeneszsák lógott a mennyezetről, minden sarokban egy franciaágy állt, a padló pedig tele volt tócsákkal, levelekkel és mohával, a száraz idő ellenére. A nevetés forrása egy próbababalábakat elnyelő gramofon volt, az installációnak a Jamais nevet adták. Soha. Nanée hajlott az egyetértésre.

A terem közepére helyezett, szabadon álló forgóajtókra ragasztott fotóknál kisebb tömeg gyűlt össze. És ott volt Danny is, gondosan hátrazselézett, sötét hajával, fekete keretes, kerek lencséjű szemüvegével, hosszú orrával, rendezett bajuszával keskeny, gödrös álla felett. Mellette T.[4] még a férjénél is kisebbnek tűnt, fiús vágású, rövid hajával és hatalmas, mogyorószín szemével inkább lehetett vonzónak nevezni, mint szépnek.

Nanée megölelte Dannyt, és puszit váltott T.-vel. La bise.

– Hű, de flancos vagy – jegyezte meg T.

Nanée csak most vette észre, hogy elfelejtette levenni a pilótadzsekit és a sálat.

– Tetszik? Én „Lég-Chanel”-nek hívom. – Fanyarul elmosolyodott. – Elnézést a késésért. Nagyon erős szél fújt.

– Életed folyamán mikor nem fújt erős szél? – ugratta Danny.

A francia író, André Breton a forgóajtós fényképek előtt állva kezet fogott az emberekkel, miközben befejezte bemutatkozását, és mindenkit megkért, hogy csatlakozzanak hozzá Edouard Moss köszöntéséhez.

– Edouard Moss! – Nanée a napilapokból és magazinokból ismerte Edouard Moss fotóit: egy elbűvölő, copfos kislány, amint lelkesen tiszteleg Hitlernek; egy férfi, akinek fém tolómérővel mérik az orrát; egy csupasz állú kamasz, amint levágja ortodox zsidó apja szakállát, miközben a férfi szívszaggató, lélekbe markoló megbocsátással néz rá. Edouard Moss fotóriporteri tevékenységével és művészetével magára haragította volna Hitlert, ezért kénytelen volt elmenekülni a Birodalomból.

– Gondoltam, hogy Edouard tetszeni fog neked – mondta Danny.

– „Edouard”? Ez nem túl bizalmas? – kötekedett játékosan Nanée. Danny szívesen barátkozott művészekkel, akiknek a párizsi rendőrségnél betöltött pozícióját felhasználva, feltűnés nélkül segített. Az Edouard Mosshoz hasonló menekültek számára francia tartózkodási engedélyeket szerzett.

T. megigazgatta Nanée pilótadzsekijének egyik zsebét.

– Valójában én gondoltam, hogy Edouard tetszeni fog neked – mondta.

Edouard Moss lépett előre, félrecsúszott nyakkendőjével és elbűvölően rendezetlen tincseivel. Szögletes arc, a bal szemöldöke végénél anyajegy, homlokán és a szájánál vékony redők. Egy két-három éves, karamellszínű haját gondosan font copfban viselő, angóragyapjú kengurut szorongató kislány kezét fogta. Ám Nanée figyelmét elsősorban a fotós szeme lepte meg, az a fűzfazöld és fáradt, mégis átható tekintetű szempár, ami – egészen biztos volt benne – a férfi természeténél fogva mindig figyel, éberen és törődéssel.

Moss az egyik fénykép láttán összevonta a szemöldökét – nem a központi fotó, az ijesztő szögből fényképezett, eltorzult és dühöt sugárzó körhintaló keltette föl a figyelmét, hanem egy kisebb kép, talán a meztelen, fekvőtámaszozó férfi háta; Nanée a szürrealista művészet esetében soha nem lehetett biztos a dolgában, kivéve persze, ha valamit nagyon direkt módon akartak megmutatni neki, például egy félbevágott női testet. Ez a meglepően visszafogott fénykép egyszerre ébresztett benne szégyenkezést, sajnálatot é bűntudatot. Talán gyászt is mondott volna, ha nem hangzik annyira képtelenségnek. Az a sok csupasz bőr, a feneket eltakaró árnyék… az egész annyira személyesnek tűnt, mint egy szerető háta, aki lassan leengedi sebezhető testét, hogy egyesüljön partnerével.

Edouard Moss mondott valamit André Bretonnak. Túl halkan beszélt ahhoz, hogy hallani lehessen, de az arckifejezése nagyon eltökélt volt. Amikor Breton válaszolni próbált, Moss közbevágott, mire az író biccentett az egyik segédjének, aki eltávolította a fekvőtámaszozó férfi fényképét.

Miközben a terem elcsöndesedett, Nanée odasúgta Dannynek:

– Van pezsgőm, ha utána össze akarod hívni a barátaidat ünnepelni. – Maga sem értette, miért állt elő a meghívással; eredetileg csak tiszteletét akarta tenni, majd gyorsan távozni, hogy hazamenjen, és tiszta hálóruhát öltsön. De pezsgőt mindig tartott otthon.

Figyelme visszatért Edouard Mosshoz.

– Mutti! – kiáltotta hirtelen a kislány, arca felderült a meglepetéstől és az örömtől.

Nanée körülnézett, biztos volt benne, hogy a gyermek anyja ott áll valahol mellette.

Visszafordult Edouard Moss felé, aki olyan lehetetlenül sokáig és zavarba ejtően bámulta őt, hogy mindenki más is odafordult. Most már az összes látogató Nanée-t nézte.

A férfi suta, bocsánatkérő mosollyal – talán a várakozó embereknek szánta, talán Nanée-nak – lekuporodott a kislányhoz, és két tenyere közé vette az apró arcot.

Ez az egyszerű mozdulat, ahogy egy apa leereszkedett a lányához, Nanée zsigereibe markolt. De talán nem is apa és lánya voltak. A kislány lehetett unokahúg is, esetleg egy barát gyermeke. Sok szülő, akik maguk nem tudták, vagy nem akarták maguk mögött hagyni Németországot, a gyermekeiket küldték más családokhoz.

– Non, ma chérie. – A férfi mély baritonja csak egy leheletnyi német akcentust hordozott. – Souviens-toi, Maman est avec les anges.

Ne feledd, a mami már az angyalokkal van.

– Mutti ist bei den Engeln.

1938. január 17., hétfő

GALLERIE DES BEAUX-ARTS, PÁRIZS

Luki közelebb vonta magához Pemmyt, megnyugtatta Ellie egér professzor kengurufejének érintése, gyapjúmeleg illata. Oda akart menni Mutti angyalhoz, átölelni és megkérdezni tőle, merre járt, de apu meleg keze ott volt az arcán. Apu rámosolygott Mutti angyalra, de ő sem ment oda hozzá. Vajon ez az angyal is olyan, mint a mesekönyvekben? Ha hozzáérsz, eltűnik? Luki nem akarta, hogy eltűnjön. És Pemmy sem.

Az angyal úgy nézett ki, mint Mutti, de különbözött is tőle, talán mert már a többi angyal között élt. A régi otthonukban Muttival a régi szavakkal beszélgettek, míg most már csak az újakkal, kivéve, amikor apu azt akarta, hogy mindenképp megértsen valamit. Luki általában megértette, de szerette hallani a régi szavakat, Mutti szavait.

– Maman est avec les anges, Moppelchen[5] – ismételte apu. – Mutti ist bei den Engeln.

– De Mutti idehozhatná az angyalokat, hogy megnézzék a fényképeidet, apu – mondta Luki. – És az angyalok hazajöhetnének velünk. Alhatnának az ágyamban. Én meg veled és Muttival aludnék.

1938. január 18., kedd, 05:00

NANÉE LAKÁSA, PÁRIZS

Az elegáns apartman boltíves ablakain túl már közeledett a hajnal, de Edouard-nak még mindig túl kellett harsognia a pezsgősdugók pukkanásait és a francia, német, angol hangok kakofóniáját, valamint a közös nyelvet jelentő nevetést.

– Szabad? – kérdezte Nanée-t a Meret Oppenheim által tervezett prémes karkötőre mutatva, melyet a nő épp most kapott vissza André Bretontól. André. Mi a fenére gondolhatott, amikor kiakasztotta a Megváltást a kiállításon, méghozzá a prózai Meztelenül, meghajolva cím alatt? És miközben eltávolították a képet, visszafordulva megpillantotta az őt bámuló Nanée-t. Mintha Elza szellemét látta volna. Te jó ég, nem csoda, hogy Luki úgy összezavarodott.

A karkötő után nyúlt, érezte Nanée ujjainak meleg, futó érintését, az illata most már ott volt a kezében. A prémet egy pillanatra Luki arcához érintette, mielőtt belegondolt volna, milyen illetlenséget tesz.

– Meret szerint Picasso egy alkalommal ezen a karkötőn élcelődött a Café de Flore-ban, és ez inspirálta a prémes teáscsészét – mondta Nanée-nak.

– Az a csésze hónapokon át elrontotta a teázás élményét – szólt közbe T. – Még most is, amikor a számhoz emelek egy tökéletes, gyönyörű porcelánt, eszembe jut a szőr a számban.

– Márpedig T. eszméletlenül harapós tud lenni, amikor nem élvezi eléggé az Earl Greyét – csipkelődött Nanée.

A nő az erősebb fényben és a kiállításon viselt kalap nélkül már nem annyira hasonlított Elzára – sokkal szőkébb volt nála –, de a szemöldökének íve egyezett, akárcsak az elbűvölő, apró orr, a hamiskás száj, az egyenes tekintet, amivel őt figyelte, és ugyanúgy nem volt tudatában a vonzerejének.

– Igen, Meret erről lett híres – bólintott Edouard. – A tény, hogy nem tud megszabadulni a prémes teáscsésze gondolatától…

– A szürrealizmus lényege a provokáció – vágott közbe André, elvonva Nanée figyelmét Edouard-ról. Egész este ezt művelte. Ugyan házasságban élt egy gyönyörű és tehetséges festővel, Jacqueline Lambával, második feleségével, és volt egy Lukinál is fiatalabb lánya, de egy szürrealista számára ez nem jelenthetett akadályt. A mozgalomban, melynek szabályait maga André határozta meg, nem tartották nagy becsben a monogámiát.

– Le akarjuk dönteni a társadalom korlátait… – kezdte volna magyarázni Edouard, de André ismét félbeszakította:

– …hogy megtaláljuk a világban a csodát. Mert csak az lehet gyönyörű, ami csodálatos. A gyönyörűség pedig felforgató erejű. A gyönyörűség összezavarja és sokkolja az érzékeket. Burkoltan erotikus, egyszerre változatlan és lobbanékony, mágikus és körmönfont, különben nem is létezhetne.

Nanée finoman és barátságosan, mégis kihívóan elmosolyodott.

– Talán jobban be tudnám fogadni, ha valaki elmagyarázná nekem, mitől „csodálatosak” a meztelen nők, akiknek a fejük beszorult egy kalitkába, vagy eltorzult a testük, miközben a férfiak általában épek, és fel vannak öltözve.

André közelebb hajolt.

– Ó, azt hiszem, be kellene mutatnunk önnek Toyen barátunkat, aki azért változtatott nevet, mert cseh anyanyelvén a családnév elárulja az illető nemét, ő pedig egyszerűen csak festő szeretne lenni, nem festőnő.

– Kitér a kérdésem elől – figyelmeztette Nanée. – Miért meztelenek és torzak a nők, míg a férfiakon van ruha, és teljesen épek?

– A válasz természetesen az – felelte Edouard, mielőtt André megszólalhatott volna –, hogy azért, mert férfiak vagyunk.

Ezen még André is nevetett, Nanée azonban csak egy halk „pfff” hanggal reagált, ahogy a francia nők szoktak. Ő egyszerre volt amerikai és nem amerikai, ugyanúgy, ahogy a férfi német és nem német.

– Most azt hiszi, ez nem válasz – folytatta Edouard –, pedig egyszerűen csak nem az a válasz, amit hallani szeretne. Freudhoz hasonlóan minket is érdekel az erkölcsi ítéletalkotás, a megszállottság, a szorongás és a bálványozás nélküli felfedezés.

A nő kényelmetlenül fészkelődött – mivel Edouard maga is hamisítatlan szürrealista volt, pontosan ezt a reakciót akarta kiváltani.

André átnyújtott Edouard-nak egy noteszlapot, és javasolta, hogy játsszanak egy körrajzolós játékot – ez szintén André találmánya volt, a három játékosnak egy lapra külön-külön fejet, testet, illetve lábat vagy farkat kellett rajzolnia, anélkül, hogy tudnák, mit rajzolt a másik kettő. Így egészen bizarr összeállítású lények jöttek létre. André a kreatív elme felszabadításával magyarázta szürrealista játékait, de Edouard gyanította, hogy barátja csupán ezzel az indokkal próbál szégyenkezésre késztetni másokat a környezetük előtt. Ennek ellenére visszaadta Nanée-nak a karkötőt, és átvette tőle a mohazöld, aranycsíptetős agát töltőtollat, melynek aranygyűrűs kupakján rágásnyomok látszottak. Gyorsan keresett valamit, aminek a lemásolásával úgy vehet részt André játékában, hogy közben nem adja ki magát. Az ablak előtt álló, XV. Lajos korabeli antik asztalon meg is látott két fotót – az egyik, bekeretezett kép a fiatal Nanée-t ábrázolta a lőtéren, kezében trófeával és pisztollyal, büszke apja társaságában, a másik fotó pedig egy nemrég érkezett borítékon hevert, és a pilótaruhás nőről készült. Lepattintotta a toll kupakját, a hegyet a papírra illesztette, és a rajzot a nyak hosszú vonalával kezdte, ahogy elképzelte a sál alatt. Elég gyengére sikerült, de mentségére hozhatta fel, hogy Luki ott aludt az ölében.

– Azt hiszem, részben mindkettőjüknek igaza van – mondta Nanée, miközben Edouard a szemgödröt rajzolta. A fekete tintának köszönhetően a végeredmény némiképp csontvázszerűre sikeredett. – A válasz szerintem az, hogy maguk, férfiak nem engedhetik meg saját tökéletlenségük ábrázolását az ideáljuk mellett.

– Az ideál pedig a női test lenne? – kérdezte a férfi.

– Az ideál a tökéletes férfitest, ami ugyanolyan „csodálatos”, mint a női. Vagyis a kulcsszó a „szorongás”, ahogy az imént említették.

Mindenki nevetett, most már az egész terem az ő beszélgetésükre figyelt. Közben elkészült az arccsont és a hangsúlytalan áll is. Luki mocorogni kezdett, nem a zaj, hanem Edouard izmainak megfeszülése miatt.

Kiegészítette a vázlatot egy díszes madárkalitkával, így Nanée csontvázarca a ketrec nyitott ajtaján tekintett kifelé – úgy gondolta, a kalitkák a szürrealista tömeg haragját jelképezik, ugyanakkor elképzelte a nő fejét negatívsorozattal ábrázolva, ahogy halandó testétől elválasztva lebeg a madárketrecben.

– Ha viszont megvizsgálja saját szavait, látni fogja, Nanée, hogy az érvelése éppen az én válaszomat támasztja alá… vagyis azt, hogy férfiak vagyunk.

– Maga valóban szürrealista? A fotóin egyetlen női nemi szervet sem láttam.

Edouard magában átértékelte Nanée-t – egy nő, aki szégyenkezés nélkül mondja ki, hogy „nemi szerv”? –, miközben a ketrecbe zárt papír csontvázra a valóságosra hasonlító sálat rajzolt, lebegő véggel, mintha erős szél fújná. Azok a fajta fotók, amikről szó volt, egyszerűen nem érdekelték. Ami őt éltette, vagy legalábbis hajtotta akkoriban, amikor még fényképezett, soha nem a bűn volt – eredendő vagy másféle. Nem is a központi hatalom, a tragédia, a katasztrófa vagy az erőszak. Hanem a figyelők, azok, akik oldalt álltak, és soha nem képzelték, hogy résztvevők lesznek.

Behajtotta a lapot, és megfordította – döbbenten látta, hogy nem Nanée csontvázszeme néz vissza rá a papírról, hanem Elzáé. Elza állvonala. Elza arccsontja. Elzáé, akiről mindenki „elveszettként” beszélt, mintha meg lehetne találni valahol, nem csak egy zárt koporsóban. Úgy nézett fel rá, ahogy az álmaiban, választ követelve tőle arra, miért hagyta meghalni a gyermeküket. Nem a saját halálával vagy akár a testvére halálával vádolta őt, hanem meg sem született gyermeküket gyászolta, az utódot, akit Luki soha nem fog tudni helyettesíteni.

Felkapta a tollat, gyorsan rárajzolt az alakra még egy pilótaszemüveget, és továbbadta a lapot Andrénak, aki vakon elkezdett törzset rajzolni a nyakhoz.

– Ha jobban belegondolok – folytatta Nanée –, egyetlen meztelen testet sem láttam a fényképein.

– Meztelenül, meghajolva – vágta rá André fel sem nézve.

Edouard teste ismét megfeszült a Megváltás új címe hallatán, de André kijavításával csak még több figyelmet irányított volna a fotóra, amelyet egyáltalán nem mások szemének szánt.

– Egyetlen női testet sem – korrigált Nanée.

André most már felnézett.

– Mit látott azon a fényképen, Nanée? – tette fel a kérdést, ami Edouard fejében is motoszkált.

– Hát… egy előregörnyedő férfi vállát? Mintha fekvőtámaszokat nyomott volna.

– A szemlélő sok esetben nem lát mindent, ami a művészetben rejlik – mondta Edouard, elcsöndesítve Andrét. – Néha még maga a művész sem látja.

– Ez a legszebb a művészetben – vette vissza a szót André –, ahogy a szerkesztetlen tudatalatti kifejezi önmagát. – Összehajtotta a lapot, és továbbadta Nanée-nak. – Akkor hát lássuk, ön mit rejteget még saját magáról. Játszott már ilyet korábban? Ebben a változatban mi les petits personnages-t rajzolunk. Ne gondolkodjon! Egyszerűen csak rajzolja le, ami a csinos kis fejében felmerül.

Nanée, aki időközben újra feltette a prémes karkötőt sápadt csuklójára, rövid tétovázás után kézbe vette a tollat.

Valahol a teremben felhangzott egy beszélgetés töredéke. „A zsidó lélek megnyilvánulása.” Az egész helyiségre csönd borult, még Nanée kutyája is a hang felé fordult a kanapé alatt.

– Hitler háborújáról beszélünk a „degenerált művészet” ellen – magyarázta egy férfi, az előbbi hang gazdája. Viccelődött. Mintha nem tudná elképzelni, hogy ez a náci őrület beszivároghat Franciaországba.

A zsidó lélek megnyilvánulása. Ezt a mondatot írták fel a náci Entartete Kunst – „Degenerált művészet” – kiállítás falára, ahol mintegy hatszáz modern és absztrakt alkotást állítottak ki azzal a kifejezett céllal, hogy nevetség tárgyává tegyék őket. A legtöbb művet német múzeumokból hozták el azzal az indokkal, hogy sértik a német érzéseket, és aláássák a közerkölcsöt, esetleg nélkülözik a művészi tehetséget. Edouardnak fogalma sem volt róla, honnan szerezhették meg az ő két fényképét, melyeket bemutattak a müncheni „kiállításon”. Az egyiket „A természet, ahogy a beteg elmék látják”, a másikat „A német nők elleni sértés” címmel tették ki a falra.

– Most, hogy a kiállításnak vége, az alkotásokat megsemmisítik – mondta Danny.

– Az alkotásokat titokban értékesítik Németországon kívül, hogy megtöltsék Hitler széfjét – vitatkozott Nanée. – A nácik magukat a művészeket akarják megsemmisíteni.

– Ezért akinek van egy kis esze, menekül a Reichből. – André szavait nevetés kísérte, mert az igazsággal sokkal jobb nevetve szembenézni. A lakásban tartózkodó művészek fele német menekült volt.

Edouard Nanée-t figyelve visszaadta az összehajtogatott papírt Andrénak.

– Nem rágja a tollát.

– Nem rágom a tollam?

A férfi elvette tőle a tollat, és megmutatta rajta a rágásnyomokat.

– Ó! – nevetett vidáman Nanée. – Ez apámé volt. Lánykoromban sokszor meglestem, ahogy az asztalánál ül a könyvtárban. Mindig a tollát rágta. El is feledkeztem róla.

– Kémkedett az apja után? – kérdezte André.

Nanée a tenyerébe zárta a tollat, mintha el akarná rejteni.

– Ez olyan furcsa?

– Más után is kémkedett? – kérdezősködött tovább a férfi. Anélkül, hogy megvárta volna a választ, széthajtogatta a papírt, és mindenkinek megmutatta a bizarr, három részből álló kreatúrát: Edouard csontvázfejét pilótaszemüvegben, kalitkában, Nanée sáljával a nyakában; André poliptestét a ruhaként viselt ecsetekkel, fegyverekkel, horogkeresztekkel és egy vértől csöpögő, levágott Hitler-fejjel; és Nanée képregényekből merített csípőjét, lábát és göcsörtös térdét, a fügefalevéllel eltakart nemi szervvel és a cipővel, ami hasonlított Edouard-éra, de össze voltak kötve a fűzői. Az alak mellett, a földön plüsskenguru hevert.

Miközben Edouard a kis kenguru okozta sokkot próbálta megemészteni, André tréfálkozva jegyezte meg:

– Hoppá, úgy látom, valaminek a közepén találtam magam.

Mindenki egyre hangosabban nevetett, miközben André tovább elemezte Nanée fejét, Edouard altestét, és köztük saját számos csápját. A zajra Luki is félig felébredt, álmos mosollyal nézett körül.

– Mutti, énekelsz nekem? – kérdezte Nanée-t.

Edouard most hálás volt a nevetésért, örült, hogy Nanée-n kívül senki sem hallotta a kérdést. Addig simogatta Luki haját, amíg a kislány vissza nem aludt. Ez a gyermek, akiben minden ott volt az anyjából, és belőle semmi, csak ő maradt neki Elzából.

Felállt, hogy távozzon.

– Nagyon sajnálom – nézett Nanée-ra. – Maga nagyon hasonlít Elzára, és ez összezavarja Lukit. – Tudta, hogy udvariatlanság így bámulni valakit, de nem tudta elfordítani a tekintetét. Ő maga is összezavarodott. – Indulnunk kellene. Köszönök mindent.

Az ajtónál tartotta az alvó Lukit, amíg Nanée ráadta a kislányra kedvenc vörös kabátját, majd rá is felsegítette a sajátját. A nő végül odaadta neki a kalapot, amit Elza annyira szeretett. A pántban ott volt a monogramja, mintha ő maga volna a kalap, a kalap pedig ő.

– Nincs kicsinye – szólalt meg halkan Nanée. – A kengurunak. Üres az erszénye.

Luki még álmában is átölelve tartotta szegény plüssállatot. A Joey névre keresztelt kengurukölyök (amit Luki mindig gondosan kijavított kengurubabára, ha valaki másként nevezte) eltűnt valahol Bécs és Párizs között, hiába keresték később. A kislányt elkeserítette a veszteség – „Joey is az angyalokhoz költözött?” –, Edouard-t pedig nyugtalanította az elveszett kengurubaba jelentette baljós előjel. De Luki anyját már elvették tőlük; mi történhetett volna velük, ami még annál is rosszabb?

– Minden jót – köszönt el Nanée-tól.

A nő arcán ott volt a kérdés: vajon nem tud, vagy nem akar beszélni a kis kengururól?

– Franciaországban mi úgy mondjuk, au revoir – válaszolta végül sokkal gyengédebb hangon, mint amit a férfi el tudott képzelni. Nemcsak halkan beszélt, de gyengéden is. – A legközelebbi viszontlátásig.

[1] Eredetileg egy sirályfajta; itt katonai kisrepülőgép. (A szerk.)

[2] (Amolyan) Vaslady a legjobb színvonalon. (francia)

[3] A spanyol polgárháborúról van szó. (A szerk.)

[4] Danny Bénédite angol felesége: Theo Bénédite. A könyvben csak T.-ként szerepel. (A szerk.)

[5] Anya az angyalokkal van, kölyök. (francia)