Copyright © Szabó László Róbert, 2025

Borítófestmény © Kovács Péter, 2025

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítófestmény: Kovács Péter

Borítótipográfi a: Szabó Vince

Illusztrációk: Bódi Katalin, Marabu

Térkép: Marabu

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-963-432-284-9

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ KÖNYV
MÚLTBÉLI DOLGOKRÓL

1. A menekülők története

2. A vörhenyes bundájú puma története

3. A két nővér története

MÁSODIK KÖNYV
A VARÁZSLAT NEM TUDOMÁNY

1. A kontár varázsló története

2. A mogorva borz története

3. A kupléköltő története

HARMADIK KÖNYV
A FELADÓ, A KÉZBESÍTŐ ÉS A CÍMZETT

1. Az ikrek története

2. A sétáló halott története

3. Aszdalor úrhölgy története

NEGYEDIK KÖNYV
BŰNTÉNY A LÍCEUMBAN

1. A kuncogó nagybácsi története

2. A bepólyált fejű emlékező története

3. A királyi vizsgálóbiztos története

KÖZJÁTÉK
AZ UTAZÁS

1. Bági-lapály

2. Sáti-sík és Bördöny

3. Arbu-hát

ÖTÖDIK KÖNYV
KIÉRT DOBOG EGY MALAC SZÍVE?

1. Az üresfejű udvarhölgyek története

2. Két kekec malac története

3. A magányos gátőr története

HATODIK KÖNYV
SZIRTSZIGET HÍDJA

1. Az elveszett gróf története

2. Animátusz király története

3. A lelkiismeretes királyi postahivatalnok története

UTÓSZÓ
CSAK A TÖRTÉNET ÉR VÉGET, AZ ÉLET MEGY TOVÁBB

1. Egy üzleti utazás rövidke története

2. Egy kéretlen házasságközvetítés rövidke története

3. Egy újabb fontos üzenet rövidke története

NÉVJEGYZÉK

A KOCCOLÓS KOCKAJÁTÉK LEÍRÁSA

MEGJEGYZÉSEK

A Ciceró Könyvstúdió e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A regény valamennyi hőse, legyen akár két lábon járó köpönyeges malac, mandolint pengető róka vagy botvívó harcművész farkas, a képzelet szülötte. Valódi malacokkal, rókákkal, egyéb gondolkodó teremtményekkel fennálló bármiféle hasonlóságuk pusztán a véletlen műve.

Kivételt képeznek a történelemből jól ismert közéleti szereplők, mint például XXXII. Animátusz király és Rozselor Nagymágus, akiknek tettei valósak, csak az írói fantázia színezte regényessé a cselekedeteiket.

„Az a híd csak oda vezet, vissza már nem.
Rálép akkor is, ha minden reménytelen.
Elszámoltatja a Legnagyobb Hazugot!
Most kilép a ködből. A vállán harci bot.”

Marmilón

Animátum újjászületése c. hőseposzából

(XXIII. ének)

ELSŐ KÖNYV
MÚLTBÉLI DOLGOKRÓL

XXXII. ANIMÁTUSZ KIRÁLY
URALKODÁSÁNAK
5. ÉVÉBEN

1.
A MENEKÜLŐK TÖRTÉNETE

Élettani atlasz.

Összeállította Tölücsentil kutya professzor, Udunnium.

Az összes élők világának felosztási rendje pediglen:

I. Növények társulata. Ezek belső, külső dolgaikban roppant nagy változatosságban elterjedt, sokezerféle-fajta elkülönülésekkel bírnak. Úgymint:

a) parányok (lebontók, alakítók, lézengők)

b) hajtványok (sós vízen gyökeredzők, földben gyökeredzők, édesvízen gyökeredzők, fákon gyökeredzők)

c) fák (hegyi, mezei, lápi, sós ártéri)

II. Gondolkodó teremtmények társulata. A hús-vér teremtmények ezen ismert világunkban. Belső szervezetükben azonosak, ám külsőlegbéli megjelenésben elkülönülők. Miszerint: juh, bivaly, róka, disznó, puma, nyúl, macska, borz, kutya, kecske, farkas, nyest.

UST FALU FÖLBOLYDUL

– Egy idegen műve – vélte az egyik tanácstag.

– Az idegen műve – pontosított valamelyik társa.

A falubíró asszony csak hümmögött.

Kis csoport állt a szűk hálókamrában, a szalmaágyon fekvő testet nézték. Ócska, elnyűtt ágy volt ez, illett a kopott szobához. A durva vászon párnahuzat itt-ott már kirojtosodott a hosszú használatban. Az utolsó nagymosás igencsak rég lehetett, a huzat zsírosan szürkéllett a fej körül. Még nagyobb szépséghiba volt, hogy a párna csatakossá, ragacsossá ázott a betört fejből elszivárgott vértől. A nyakán látható zúzódások és az összevissza rugdalt pokróc azt mutatták, hogy az áldozat nem halt meg azonnal a durva ütés után. A torkára rászorított bot törte össze a gégéjét, így fulladhatott meg, heves vergődés közben.

Az ágy mellett a falnál üres láda ásítozott feléjük. A lakatot letörték róla.

A szobaajtón túl a szűk emeleti folyosón kíváncsi, felháborodott falusiak tolongtak. A nyakukat nyújtogatták, hogy jobban lássanak, indulatosan beszélték ki egymás közt a hallatlan esetet. Még az emeletre vezető szűk falépcső is teli volt duruzsoló, fecsegő kíváncsiskodókkal. A gerendák fájdalmasan nyikorogtak a szokatlanul nagy teher alatt.

– Úgy általában: egy mohó, pénzéhes, lelkiismeretlen illető műve – törte meg végül hosszú hallgatását a falubíró, egy kis termetű, idősebb, szikár nyestasszony. Mogorván vállat vont. – Aki pontosan tudta, kinél kell keresgélni, hogy aztán találjon is. Talán idegen, talán nem. Kiderítjük.

Megfordult.

– Burák! Valakit szalassz el Ralpatánba! Hívjon a csendőrőrsről valakit. Vegyél magad mellé csapatot, oszd el őket, őrizzétek a faluból kivezető utat. A puppaültetvények felé vivő dűlőutakat is! Hátha még nem illant el a gazfickó. Mit tudhatjuk. És kérdezősködjetek! Láttak-e valakit elmenni a faluból. Vagy jönni. Járt-e valaki este, éjszaka, hajnalban az utcán. Láttak-e valami szokatlant.

Rosszalló bosszankodással nézegette a szalmaágyon fekvő, kopott bundájú vén nyest szánalmas hulláját.

– Na, te vén zsugori! – csóválta meg a fejét mély sóhajtással. – Te se tudtad, kinek gyűjtögeted a petákjaidat! Úgy éltél, mint egy koldus, úgy dolgoztattad magad, mintha a saját legutolsó szolgád lettél volna! Amit évek alatt fogcsikorgatva gyűjtögettél a ládádban, most majd könnyedén elherdálja valami utolsó himpellér. – Közelebb lépett a holttesthez. – Jaj, te! Csarantál, Csarantál! Amíg éltél, mennyi gondot okoztál nekem a sok buta kötekedéseddel, az akadékoskodásokkal! Hát most sikerült úgy elmenned, hogy még nagyobb gondot akasztasz a nyakamba. Na jó! – fordult a többiek felé. – Menjünk, keressük meg azt az idegent.

– Az idegen! – futott végig a dühödt moraj az odakint várakozók közt. – Ugyanezt érdemli! Addig ütni, amíg mozog! Addig taposni a torkát, amíg hörögni tud!

– Nocsak! – csattant föl mogorván a falubíró asszony. – Valaki újabb gyilkosságra bujtogat itten?! Csak úgy, minden törvényes vizsgálat és ítélet nélkül?! – Kilépett a zsúfolt folyosóra. Nekiütközött egy munkakötényt viselő pumának, a helyi lakatosműhely egyik mesterének, aki a mögötte szorongók miatt nem tudott időben félrehúzódni előle. A falubíró asszony hüvelykjével a puma mellébe bökött. – Hát rajta! Én aztán nem félek gyilkosság miatt akasztófára küldeni Csarantál gyilkosa mellé még annak az idegennek a gyilkosait is!

Lenézett a falépcső korlátján át a még mindig zúgolódó helyiekre.

– Na mi van? Talán nem tetszik egyeseknek, hogy rendet tartok a faluban? Tetszettek volna olyat választani falubírónak, aki megengedi, hogy dorongokat lóbáló csürhe szaladgáljon itt föl-alá, fejbe kólintva minden szembejövőt, akinek ferdén áll a bajsza!

Dúlva-fúlva zötyögött le a lépcsőn, amin mintegy varázsütésre, szabad folyosó nyílt számára az egymáshoz préselődő testek közt.

A felbosszantott falubíró dörgedelmei közben senki sem figyelt a lépcső legalján álló fiatal Nagura, aki óvatosan kihátrált a házból, és sietős léptekkel elindult fölfelé a házak árnyékában.

Ust falu szinte egyetlen hosszú, szűk utcából állt, amely egy alacsony szurdokba beszorulva vezetett végig. A lapos járókövekkel végigrakott utacskát két oldalról szorosan egymáshoz tapadó házak kísérték. A háztetők is sorban egymásba épültek. A messze elnyúló utca itt-ott enyhén kanyarodott, ahogy a völgyecske formája kényszerítette. Nagy szintkülönbségekkel hullámzott az íve, egy erős lejtős szakaszt néha hirtelen meredek kaptató követett. A szűk úton két szembejövő taligás csak ügyes-bajos módon tudta kikerülni egymást. A tetők néhol egészen az út közepéig is kinyúltak róluk. A házak előtti magasított, keskeny padkára fellépve szinte már az ajtókban vagy az ablakok előtt állt meg az arra járó.

A falu közepe táján a szurdok kissé kiszélesedett. Ez a főtér volt a helye a heti piacnak is. Itt állt a még útikönyvekben is megemlített ősöreg faluház és a hajdan jobb napokat látott közösház. Két kurta utcácska is kiágazott innen, de hamar elakadtak a meredeken emelkedő domboldalon.

Hajdan Ust falun keresztül vezetett az országút a hegy túloldalán fekvő Udunnium városába. Az egykor nagy forgalmú út a végtelen Tengerbe hajló hegy meredek oldalában kanyargott, gyönyörű kilátással a horizontig nyúló, bejárhatatlan vizekre és a hullámverésben szüntelen imbolygó, zöld hínármezőkre. XXVI. Animátusz király idején azonban egy váratlan hegycsuszamlás elsodorta ezt az utat. Az omladékony, morzsalékos hegyoldalon új országút nem épülhetett, a forgalom így másfelé fordult. Ust falu a hajdani pezsgő, nyüzsgő településből évtizedek múltával lassan elnéptelenedő, csöndes zsákfalucskává fonnyadt. A hosszú utcasor házainak talán már csak a felét lakták ezekben a mostani időkben.

A néptelen utcán nem is figyelt a fiatal nyestlegényre senki, ahogy végigsurrant a kinyúló tetők miatt félhomályos, árnyékba boruló úton. Egy régi faház ajtaján hirtelen benyitott, és fölszaladt a szűk falépcsőn.

– Rabaró! – kiáltott, öklével megdöngetve a fenti ajtót. A választ be se várva, türelmetlenül benyitott. – Nagy a baj! Menekülj!

Rabaró, egy fiatal szürke farkas a ház hátsó felére nyíló nyitott ablak mellett ült az asztalnál. Kezében tollszár, előtte papírlapok kusza sokasága, félig nyitott könyvek, tintatartó. Meglepődve nézett föl a barátjára. Egy rongyocskával megtörölgette a tollát, miközben értetlenül pislogott.

– Gyorsan! Jönnek! – sürgette Nagu.

– Kik?

– A falusiak. Téged keresnek. Menekülj, nemsoká ideérnek!

– Na de miért? Mi történt? Mi a baj?

– Valaki kirabolta a vén Csarantált. Megölték! Rablógyilkosság! Mindenki téged vádol.

– Engem?!

– Hát nem érted? Idegen vagy a faluban. Alig két hete érkeztél. Persze, hogy most mindenki az idegent hiszi bűnösnek. Ilyen a falusiak gondolkodása. Minálunk minden rossz csak az idegenek műve lehet.

– Jó, jó. Ne izgulj. Majd kiderül az igazság. Ostobaság az egész. Tisztázom a helyzetet.

– Ne legyél ilyen értetlen! Ezek nem azért jönnek, hogy megtárgyalják veled. Ezek agyonverni jönnek! Bosszút állni! Mit segít rajtad, ha utólag majd kiderül az igazság? Azonnal el kell tűnnöd innen!

Rabaró kezdte felfogni, milyen éles helyzetbe került.

– De… Hogyan? Hová?

Nagu kétségbeesetten törte a fejét.

– Figyelj! Az utca már nem biztonságos. Most kilépsz itt az ablakon, fölkapaszkodsz a tetőre. Arra lefelé az ötödik ház az enyém. Ott leereszkedsz a padlásra. Este viszek neked élelmet, úti holmit. Megvárjuk a sötétet. Akkor majd kilopakodsz az Udunnium felé vivő ösvényre, azt nem őrzik.

– Várj! Azt mondják, az nem járható.

– Persze! Taligával, kordéval nem is. De a holdfényben gyalog átjuthatsz a városba. Majd óvatos leszel! Ha figyelsz az omladékos, kőgörgeteges részekre, és nem könnyelműsködsz, reggelre már Udunniumban lehetsz. Ott várd ki, amíg üzenek. Akkor majd visszatérhetsz, hogy tisztázd magadat. De most indulj! Ne kockáztasd, hogy a tömeg az első dühében rajtad üssön! Gyerünk, gyerünk!

Rabaró föllépett az asztalra. Az ablakpárkányon megállva még visszanézett.

– Vigyázz a kéziratomra!

– Gondom lesz rá! – ígérte Nagu.

A farkas felhúzódzkodott a tetőre. A házsor mögötti meredek hegyoldalt benövő sűrű növényzet jótékonyan takarta a szökését. Vigyázva lépdelt odafönt a tetőn, számlálva a házakat.

A nyest odabent ezalatt gyorsan fölkapta a fogasra akasztott úti köpenyt, összecsavarta, az ablakon kihajolva ledobta a bokrok közé. Becsukta az ablakot, leszaladt a lépcsőn, megállt a bejárati ajtónál. Nem sokat kellett várnia, a zajongó tömeg hamar megérkezett.

– Nem hallottam semmi mozgást – magyarázott Nagu, mintha ő is csak az imént csöppent volna ide. – Ma még senki se látta őt. Lehet, hogy már hajnalban elment itthonról.

A falubíró asszony mogorván lökdöste szét maga elől a tolongókat.

– Csak a tanácstagok léphetnek a házba! Értettétek?! Nem akarok semmi felfordulást, semmi fejetlenséget!

– Ezt nem viszi el szárazon az idegen! – kiáltott egy dühös hang. – Igazságot teszünk!

A falubíró asszony a hőzöngő kecske elé lépett, a szemébe nézett.

– Ha a bíróság majd elítéli, felakasztják. De megmondtam: ha az ítélet előtt bárki kezet emel rá, azt a forrófejű bolondot szintén megvádolom gyilkossággal! Értve vagyok?

A falutanács tagjainak kis csoportja most az idegen szobájában állt. Holttest nélkül valahogy könnyebben érezték magukat. Szabadabb nyugalommal fürkésztek körbe. Belenéztek a ládákba, benyitogattak a kis kamrákba, átturkálták a holmikat, kacatokat. Körbekutatták a házat a lenti üres műhelytől kezdve a padlásig. De az idegent sehol se találták.

A falubíró asszony szótlanul nézelődött. Lassan körbejárt a szobában. Átforgatta a kis kamra polcain az idegen ruháit. Kiemelt egy háromszögletű kalapot, kezében billegtetve vizsgálgatta. Megszemlélte a kalap mellett tárolt csinos, fehér, púderezett parókát. Ez az ideérkezése napján, amikor a bérelhető házról tárgyalt vele, még az idegen fején volt, afféle városi úri szokás szerint. Azóta nem látták rajta. Hümmögött. Leemelte a fali bottartóról az idegen hosszú úti botját. Próbálgatta, megsuhintotta, aztán visszatette. Egy kisebb kamrába bekukkantva elgondolkodva bökdöste végig az ott tárolt háti puttonyt, a vállra akasztható és övre fűzhető úti oldaltarsolyokat.

Kinyitotta az ablakot, kihajolt, körbekémlelt.

Az íróasztal mellett sokáig elidőzött. Kihúzta az asztalfiókot. Vádló arckifejezéssel nézegette az ide-oda guruló apró limlomot, aztán visszalökte a helyére a fiókot. Fölemelte a tolltörlő rongyocskát. Az ujjhegye tintás lett tőle, bosszankodva törölgette meg magát a tisztábbik felével. Visszadobta az asztalra. Aztán a szerteszéjjel heverő könyveket kezdte böngészgetni.

– „Álladalom és polgári társulás” – olvasta egy kék vászonkötéses kötet címoldalát. – Nofene. „Stilisztika”. „Szinonimaszótár” – forgatta át a többi könyvet is. – Lám-lám, pallérozott ifjút fogtunk ki magunknak! „Berosztikus asztromatika” – lapozott az egyik félig nyitott és könyvjelzőkkel alaposan telitűzdelt kötetnél a címoldalra. – Írta Albermaxusz királyi asztorátor. Hm. Lássuk, mi a csuda ez.

Egy könyvjelzővel megjelölt oldalhoz fordította át a lapokat.

– „Két lábon járó, gondolkodással bíró, egymással öszvetársuló teremtményekkel benépesült életközösségünkben tizenkét fajtát választunk külön” – olvasott bele a margón iksszel megjelölt szakaszba. – „Ezek különbözőségükkel egymást kiegészítvén alkotják egybeálló társadalmunkat. A testi elkülönülésen kívül a lelki jellemzők leginkább csak elméletben jelentenek másságot. Sőt mi több, a valós létezés sokszor mutat föl magatartásbéli hasonulatokat, avagy hordozandja ennél is, annál is ugyanazon jellemzőnek sötét, majd ragyogó megnyilvánulását. Ám mégis: e tizenkét típus egymást közt szerelembe soha nem keveredvén, tehát vegyülten nem szaporodván, mindenképpen elkülönülve őrzi csoportjának testi-lelki meghatározottságát.”

Megcsóválta a fejét.

– Hogy bír ilyen kacifántos mondatokkal megbirkózni! Rosszabb, mint egy királyi jogszabály!

Hümmögve pottyantotta vissza az asztalra a könyvet. A kézírásos papírhalom fölé hajolt. Átlapozgatta a kék színű tintával sűrűn teleírt, itt-ott húzásoktól, kiegészítésektől kusza, zilált oldalakat.

– Na nézd! Hát csak nem valami regényt írogat itten ez a mihaszna?

Beleolvasott a legfölső papírlap utolsó sorába, egy félbeszakadt párbeszédbe.

– „A nő, barátom, ilyesféle: akármennyit is tanulmányozod, folyton más és más. – Akkor hát jobb, ha nem is tanulmányozzuk? – Ó, dehogyisnem! Régen valami matematikaprofesszor mondotta ezt: nem az igazság megtalálása az igazi öröm, hanem a kuta…”

– …tása – fejezte be mormogva a befejezetlenül félbehagyott szót. – De sietős volt itt valakinek! A pontot se tudta már kitenni.

Bosszankodva nézett a mellette álldogáló tanácstagra, egy komoly arcú bivalyra, akin még most is ott volt a sörfőző műhelyben viselt köténye meg a munka közben kalap helyett hordott vászonsapkája.

– A nőt tanulmányozni! Az oszt igen! – morgolódott a nyestasszonyság. – Milyen szerencse, hogy jó sok üres hely van ezeknek a városi ifiuraknak a fejében, ahová be tudják polcolni maguknak a rengeteg bölcsességet! Tanulmányozni a nőt! Na hallod!

A bivaly lassan elmosolyodott.

– Én szoktam! Innen is, onnan is.

– Ni csak, még egy tudós professzor a körünkben! – bólintott rá a falubíró. – Na gyertek! – intett a többieknek. – Csukjátok be az ajtót, beszéljük meg, ki mire jutott!

A falusi tanács, egy tekintélyes, középkorú malac, egy idősebb birkaasszonyság (a hajdani helyi arisztokrata család egy utolsó, elszegényedett sarja), a sörfőző bivaly és egy bölcs, hallgatag, vénülő kecske köréje gyűltek kiokoskodni, hogyan tovább.

ÉJJELI SZÖKÉS

– Oldaltáska. Tettem bele egy kevés pénzt is, hogy Udunniumban szállást kereshess. Kulacs. Megtöltöttem vízzel – adogatta Nagu a hasznos úti holmikat, amiket Rabaró sorban a derékszíjára és a vállára akasztott. – És egy régi úti köpönyegem. A tiédért nem mertem elmenni, hátha figyelik a házat.

– Köszönöm. Köszönöm, barátom – szólt meghatottan Rabaró, a fiatal szürke farkas. – Már így is túl sokat kockáztatsz értem.

A nyurga nyest türelmetlenül legyintett.

– Ugyan! Ne butáskodj. Most indulj, amíg teljes a sötétség. A házak hátsó oldalánál az árnyékban eljutsz fölfelé az utca végéig. Ha valahol nyitva van a hátsó ablak, legyél nagyon óvatos! Ügyelj a bokrokra, ne csapj zajt, nehogy felfigyeljenek rád! A faluból kivezető utat palánkkerítés zárja le, hogy a kisebb gyerekek ne kóboroljanak a tengerparti út felé. Átmégy a kapun. Ne felejtsd el becsukni magad mögött, ne tűnjön föl, hogy arra mentél. Ahogy az út elkanyarodik, húzódj be valami rejtett helyre, ott várd meg, amíg felkel a hold. Sötétben még ne indulj el! A hold fénye aztán elég erős lesz, bevilágítja az ösvényt, ami elvezet Udunniumig. Légy óvatos! Ne kockáztass! Ahol kőomlást látsz vagy megcsúszott az út, ne próbálj átjutni! Ilyenkor a hegyoldalon följebb kapaszkodva fölülről kerüld meg a veszélyesebb helyeket. Fő a biztonság! Udunniumban pedig várd az üzenetemet. Ha lecsillapodnak itt a kedélyek, mindent tisztázunk! No. Indulj! Használd ki a sötétet.

Rabaró szólni akart, de Nagu mosolyogva megelőzte.

– A kéziratod miatt ne aggódj. Amint lehet, magamhoz veszem. Őrzöm, mintha csak a sajátom lenne!

A szürke farkas meghatottan állt. Tétován Nagu felé lépett, szégyellősen átölelte.

– Köszönöm! Igaz barát vagy.

Azzal sietve kilépett a ház mögé nyíló ajtócskán, és kissé meggörnyedve, óvatos léptekkel nekiindult.

Hamar hozzászokott a szeme a sötéthez. Igyekezett elkerülni, hogy zajt csapjon, bár néha köpenye súrolta a bokrok hosszabbra nyúlt ágait. A házsor végéhez érve kikémlelt a sarkon. A sötét utcából kivezető országutat nem messze valóban lezárta egy palánkkerítés. Élő teremtményt szerencsére sehol sem látott. Gyors iramodással a kapuhoz szaladt, a cikornyás vaskilincset megfogva sietve kinyitotta… volna. Idegesen próbálgatta lenyomni, felhúzni, eltolni. A kilincs üresen forgott, de a zár nem kattant. Hátranézett. A falu felől szerencsére még nem látott semmi mozgást. Hagyta a csudába a makacs kapuzárat. Egy lendülettel felkapaszkodott a palánk tetejére, átvetette magát a túloldalra, és futott az Udunniumba vivő úton.

Egy kanyarodó után, amikor a bokrok és a meredek hegyoldal takarásába került, lassított, hogy alkalmas rejtekhelyet keressen a várakozáshoz.

Ekkor kapta el egy erős kéz hátulról. Hatalmas tenyér tapadt a szájára, hogy nyikkanni se tudott.

A szemközti bokrok közül Zsürön, a pöttöm, idős falubíró asszony kászálódott elő.

– Csöndesen, fiatalúr, csöndesen! – intette suttogva, a szájára tett ujjal. – Ne rugdalózzon, ne kiabáljon, mert a végén még elriasztja az igazi gyilkost!

Rabaró tágra nyílt szemmel, meghökkenve bámult. A hatalmas bivaly, amikor érezte, hogy a szürke farkas lassan megnyugszik a váratlan ijedelem után és teste elernyed, óvatosan engedett a szorításon és elvette a tenyerét a szájáról.

– Nem engem vádolnak? – suttogott Rabaró értetlenül.

A nyestasszony csak legyintett, mint aki időt sem akar pazarolni buta kérdésekre.

– Oda fölkapaszkodunk – mutatta. – A szikla mögül príma rálátásunk lesz a kapura. Ott várunk. Csöndben. Türelmesen.

Puha léptekkel nekiindult az emelkedőnek, a bivaly komótosan a nyomában. Rabaró engedelmesen mögöttük. Az éjszakai csöndben lába alatt váratlanul hangosan megroppant egy elszáradt, letört gally. Megtántorodott, megcsúszó, morzsalékos kőgörgeteg indult meg alatta a meredeken, csak lassan ült el a zaj. A nyestasszony és a bivaly villámló szemekkel néztek hátra.

– Elnézést! Száraz ágra léptem – motyogott bűnbánóan Rabaró.

– Városiak… – állapította meg lemondó hangsúllyal a bivaly.

A szikla mögött kényelmesen lekuporodtak. Innen fölülről valóban jól beláthatták a palánkot és az utat.

– Miből tudták, hogy nem én vagyok a tettes? – suttogott a hosszú várakozástól egyre türelmetlenebbé váló Rabaró.

– Hö! – horkantott lekezelően Zsürön. – Soroljam?

– Sorold neki, addig se unatkozunk – mormogott a bivaly.

– Na például. Magának olyan hitvány botja van, hogy ha erősebben megsuhintanám, a saját súlyától roppanna ketté, mint valami pálcika. Azzal ölni?! Nem való az egyébre, legföljebb gyaloglásra.

– Úti bot. Pont arra használom. Gyaloglásra.

– És ha megtámadja valaki út közben?

– Szégyen a futás, de hasznos. Nem szeretem az erőszakot. Minek olyannak harci bot, aki nem akarja botvívásra használni?

– Jó. Akkor most feltételezzük azt, hogy ez a jámbor külső csak fondorlatos alakoskodás, hogy becsapja az ügyefogyott falusiakat. Mert aztán, ha kell, előrántja a köpeny alól a jóféle battumfa husángját, azzal kólintja fejbe a másikat. Viszont! Miféle gyilkos az, fiatalúr, aki miután agyonverte a vén Csarantált és kirámolta a ládáját, szépen hazaballag, ahelyett, hogy eliszkolna innét a zsákmányával? Az úti puttonya a szekrényben. Kalapja a polcon. Vélelmezzük, hogy nem kelne útnak holmi lenge hálóingben, ugye. Aztán mondja! Melyik gyilkos ül neki délelőtt a regényírásnak, amikor tudja, bármikor nyakon csíphetik? A tinta se száradt meg, a mondatot se fejezte be, amikor az ihlet kellős közepén meghallotta az érkező handabandázókat az utcáról és olyan ügyesen kipattant a hátsó ablakon. Még a drágalátos kéziratát se csomagolta be előre magának, azt is veszni hagyta ijedtében. Tenne ilyet egy megfontolt rablógyilkos? Na de tegyük föl, hogy maga annyira rafinált, fortélyos fiú, hogy pusztán ravaszságból nem szökött el még az éjszaka. Mert bízott abban, hogy akkor úgysem gyanakszunk magára. De ott van még a híres Ust falui zár! Hallott már róla, fiatalúr?

A szürke farkas csak értetlenül bámult.

– Ez egy trükkös zárszerkezet. Ust falu hajdani lakatosai kovácsoltak ilyeneket. Nem sok helyen használnak már ilyet a faluban, de azért minden helybéli ismeri a titkát. Ez nekünk olyan természetes tudás, mint mondjuk magának az, hogyan kell használni a tollszárat. Nekünk eszünkbe sem jut, hogy másutt nem is hallottak róla. Itt a gyerekek miatt használták, hogy a csöppségek ne tudjanak elkóborolni. A nagyobbak meg a fölnőttek jól tudják a módját: benyomni, balra mozdítani, elforgatni. Egyszerű. De egy gyerek vagy egy idegen nem tud vele mit kezdeni. Ilyen régi zár van például itt a palánk kapuján is, hogy a kis gyerkőcök ne szökdössenek ki a leomlott udunniumi útra. Ilyen zár van még a régi sörfőzdéken, a raktárakon. És például ilyen zár van Csarantál házán is. Hogyan nyitotta ki azt az ajtót, fiatalúr, hogyan zárta be aztán maga után, ha még itt, a palánknál sem boldogult vele?

– Hm.

– De ez mind mellékes, író úrfi. A lényeg az, hogy én tisztán éreztem, maga nem olyan rablógyilkos fajta. Bízom a megérzéseimben. Még sose csaptak be. Na meg azt is pontosan megéreztem, már a legeslegelején, hogy ki a valódi rablógyilkos.

– De akkor miért nem csaptak le rá még akkor?

– Miért, miért?! Nézze, ha én azt mondom, megéreztem, ki a gyilkos, akkor Gosszon… – a bivaly felé bökött – ez a melák itt… szóval Gosszon elhiszi nekem, mert már régóta ismer. De az érkező csendőröknek ez kevés. Nekik valami bizonyítékot is fel kéne mutatnunk. Hát, most majd bemutatkozik a gyilkosunk. De úgy látszik, nem siet. Még óvatosan megvárja, hogy maga már messze járjon. Aztán majd csak fölbukkan ő is.

– Na de a gyilkos honnan tudhatná, hogy én pont erre… – Rabaró félbeharapta a mondatot, döbbenten elhallgatott.

– Aha, pedzi már a fiú! – bólintott komoran Gosszon.

Zsürön szomorúan bólintott.

Szótlanul üldögéltek. Most valahogy egyiküknek sem volt kedve megszólalni. Hallgatták a közeli Tenger folytonos mormolását, az emelkedő dagály ritmusos hullámverését.

A hold karéja éppen kezdett kibukkanni a sötétbe burkolódzó Tenger távoli horizontján, amikor fémes kaparászás hallatszott a palánkkapu felől. A kapuszárny kitárult. Sötét köpönyegbe rejtőzött alak surrant ki, kezében valami csomaggal. A kanyarnál megállt egy nagyra nőtt, útközépig benyúló bokornál. Kigöngyölte a csomagot. Zsürön bólintott. Az a köpeny volt, amit az ablakon kihajolva látott a ház lábánál nőtt bokrok közül kivillanni.

Nagu ügyesen úgy igazgatta el a köpönyeget, mintha az a gubancos, tüskés ágakon fennakadva lecsúszott volna a menekülő válláról, és ottmaradt volna hátrahagyott, árulkodó nyomként. Aztán visszafordult, a kaput behúzta maga után, és helyére kattintotta Ust falu ravaszdi ajtózárát.

Gosszon vigasztalóan a magába roskadtan ülő farkasfiú vállára tette a kezét.

– Gondolom, Nagu sohase említette, hogy ő Csarantál unokaöccse. És mivel eléggé hiányos a család, ő az egyetlen örökös is.

– De ha úgyis örököl… miért kellett gyilkolnia?

– Talán azért, mert annak a vén, szívós Csarantálnak semmi kedve nem volt még meghalni.

– Meg aztán az az öröklés sem volt olyan biztos – morfondírozott Zsürön. – Nem volt családias a viszony a kis unokaöcsivel. Az öreg annyira sajnálta másoktól a pénzét, hogy szerintem az öröklés gondolatára is kirázta a hideg. Tőle még az is kitellett volna, hogy inkább óriási összegeket dob ki arra, hogy engem bosszantson valamivel. Mondjuk a summából megvásárolja a Ralpatánból idevivő út melletti földeket és végigülteti racsagabogánccsal. Csak azért, hogy aztán nap mint nap a falunak kelljen letakarítani az útról az oda guruló bogáncsokat, hogy valahogy tudjanak jönni-menni a taligások.

– Ha eszébe jut ez az őrültség, az a bolond meg is csinálta volna – bólintott kedélyesen a bivaly.

– De mi ez a nagy ellenségeskedés? Miért akarta ennyire bosszantani magát, falubíró asszony?

Zsürön elmosolyodott.

– Maga a regényíró, fiatalúr. Találja ki!

– O-ó. Fiatalkori szerelmi csalódás?

– Ugye, nehéz elhinni, hogy az a vén, trottyos nyest apó meg ez a kiszáradt nyest anyóka is volt egyszer fiatal! – Zsürön elégedetten kuncogott. – Nagyon virgonc lányka voltam ám! Hát… Néhány dolognak most kell visszafizetnem az árát.

– De mit bizonyít ez az ideterített köpeny? – akadékoskodott Rabaró. – Akár azt is mondhatja, ő már elejétől fogva énrám gyanakodott, csak nem akart nyíltan az árulóm lenni. A barátság miatt… A köpenyt meg azért terítette oda, hogy így segítse az üldözőimet. Hogy megmutassa, Udunniumba szöktem. Ott kell engem keresni.

A másik kettő sajnálkozva nézett rá.

– Na de úrfi! Még mindig azt hiszi, hogy átjutott volna erre Udunniumba?! A biztos halálba küldte magát! Tudta jól az a Nagu, hogy mit csinál. Talált egy jó kis bűnbakot, aki önként sétált volna a pusztulásba. Mindenki azt hitte volna, a gyilkossal együtt a Tengerbe veszett Csarantál összes pénze is! Tovább már nem is keresgél senki. A nyomozás lezárva.

– Te jó ég! – csóválta fejét a bivaly. – Az idegenek annyira értetlenek! Mind azt hiszi, ha ügyes, ő majd átjut valahogy! Miközülünk egy falusi se merne nekivágni ennek az útnak. Még nappal sem, nemhogy holdfénynél! Mindenütt omlik, mállik a kő. A régi országút eltűnt a semmibe. Se lentebb, se föntebb nem lehet átvergődni, mert váratlanul megindul a kő, és sodor le a mélységbe. Mit gondol, miért épült az a palánk ott, azzal a kacifántos kilinccsel? Dísznek?!

– Ha már a kilincs került szóba. Elég lesz ez bizonyítéknak, hogy ne rám gyanakodjanak a csendőrök? – aggodalmaskodott Rabaró. – És mi bizonyítja Nagu bűnösségét?

– Nyomatékosan: az öröklés! Az összekuporgatott vagyon egyrészt. A jól működő sörfőzde másrészt. Nem kicsi indíték! Továbbá. Maga ugye kiugrott az ablakon, hogy megszökjön a tömeg elől, ami éppen az agyonverése ügyében érkezett olyan sebtiben. De ki csukta be maga után az ablakot? Hát Nagu, aki mindenki előtt odaért.

– Van erre szemtanú? Ez csak feltételezés, nem bizonyíték.

– Hm. Na jó. Akkor a következő. Rabaró úrfi, maga nem látta a holttestet. Egy erős ütés innen, ni! – A falubíró asszony a kezével mutatta. – Balkezes ütés. Nagu balkezes. Elég erős bizonyíték.

– Hacsak nem egy jobbkezes ütés, így, visszakézből – mutatta Rabaró.

– A fenébe már, nem akar krimiírásba is belekezdeni a filozófiai regénykéje mellett, fiatalúr?! – fortyant fel Zsürön. – Látom, nagyon ért a nyomozáshoz! Akkor azt is elárulom magának, hogy valamikor éjfél után nem tudtam aludni és az ablakomban pipázgattam. A holdfényben láttam Nagut hazafelé iszkolni. Csarantál háza felől jött. Akkor este azon tűnődtem, miféle lánykától jöhet ilyen nagy titokban. Reggel aztán láthattam, miféle dologban járt. Na! Elégedett, nyomozó uraság?

– Nem is tudom… Szerintem ez is csak erős gyanú, de még nem bizonyíték.

– Hát ennek se az igazság fölfedezése a gyönyör, hanem a keresése! – kuncogott derűsen a bivaly. Aztán eltűnődött egy kicsit. – Vagy pont fordítva? Nem a keresése, hanem a fölfedezése? Végül is mindegy – vonta meg a vállát. – Irodalmiaskodó okoskodás. A lényeg, hogy Nagu miatt nem kell aggódnia. Bízza rám! Ahogy én ismerem, két pofon után már siet is megmutatni, hová rejtette Csarantál pénzét. Az lesz majd a döntő bizonyíték, megnyugodhat az úrfi. Hát ennyit a nyomozás bonyodalmairól, Zsürön. Gyors vallomás lesz, garantálom, az ügy lezárva. Na, induljunk! – nyújtóztatta ki magát egy jóleső nyögéssel.

Lecihelődtek a hegyoldalról.

Az úton álldogálva még gyönyörködtek kicsit az egyre magasabbra kapaszkodó óriási, narancsszínű holdban. Erős fénye bevilágította a hegyoldalban messze kanyargó utat, a meredek partfalon kapaszkodó fákat, a kövek közül ágaskodó, belógó bokrokat.

– Utoljára öt éve történt, hogy egy idegen menekülés közben nem bírt a palánkkapu zárjával és át kellett másznia, hogy átjusson – merengett a falubíró. – Ő is azt hitte, szegény, erre elmenekülhet. Tulajdonképpen ketten voltak, de… – Tűnődve elhallgatott.

– A forradalom alatt? – kérdezte Rabaró.

– Abban az évben, de még kicsivel előtte – bólintott az öreg nyest. – Abban a régi világban. Abban a soha vissza ne térjen, régi jó csúf világban. Amikor még bármit megtehettek velünk a király katonái. Mármint az előző királyé, XXXI. Animátuszé. Hajaj, nagyon más idők voltak azok… Gosszon! Megmutatjuk neki a Fordulót? Jöjjön, fiatalúr! Hosszú az éjszaka, most úgyse siet sehova, elmesélek egy múltbéli történetet. Maga íróféle, talán érdekelni fogja.

A MENEKÜLŐ TÖRTÉNETE

– A történet elejét nem ismerem. Én csak a végének voltam a szemtanúja. A legvégének. Habár… Ki tudja, lett-e utójáték. Mondhatni, azt láttam, ami éppen a vég felé vezetett. Bár abból se mindent. – Nagyvonalúan legyintett. – Ugyan! Ki állíthatja, hogy mindent lát, mindent tud? Na jó. Szóval a történetből elégedjünk meg annyival, aminek én voltam részese. Más talán mást látott. De az meg legyen majd az ő története. Így áll össze többeknek a meséiből a valóság teljes egésszé. Ugyebár, író úr?

Lassan ballagtak hármasban a holdfényben fürdő szűk úton.

– Akkor még csak tanácstag voltam. Gosszon meg annyi se, csak egy sörfőzőmester. Aznap mind ott lapultak a műhelyben, egyik se volt olyan bolond, hogy kidugja onnét az orrát. Nekem sajnos muszáj volt, a fene egye meg.

– Bizony, akkoriban nem volt tanácsos olyan helyen forgolódni, ahol katonák bukkantak föl – értett egyet Gosszon.

– Olyan nap volt az is, mint a többi. Jó kis hely ez a zsákfalu. Ide nem értek el annyira az ország dolgai. Maga is ezért jött ide hozzánk, a világ végére, nem igaz? A Fővárosban biztos alaposan rátiportak a lábujjaira (ehe, a szemén látom, hogy valami ilyesmi lehetett), végül elhurcolkodott ide, hogy nyugalomban alkothasson. Kis falucska, jó falucska, itt mi csöndeskén, békésen elvagyunk magunkban.

Öt évvel ezelőtt is ilyen nyugalom volt. Azon a napon azonban két idegen érkezett Ralpatán felől. Megbámulta őket mindenki, ritka erre az ismeretlen jövevény. Sietősen szedték a lábukat. Egy csinoska macskanő, kezében a pólyába bugyolált babájával. Elég ijedt pofija volt szegénynek, kicsit megviseltnek is látszott. De akkoriban nem volt abban semmi különös. Sokaknak alakultak így a dolgai abban az időben. A kísérője zömök borz uraság. Krémszínű, városi köpeny! Fehér, elegáns paróka. Jó szabású háromszögkalap. Lakkozott útibot, faragott borzfejjel a végén. Viszont ő is csupa por, tekintete elnyűtt. Gondoltuk, az Útiházba igyekeznek annyira. Jó fürdőre, pihenésre vágynak. De a térhez érve se lassítottak, csak szedték a lábukat tovább, a falun át. Na, ez már nem jó. Akkor szaladtak a falusiak szólni nekünk, hogy valami bolond idegenek a régi udunniumi út felé tartanak. Rohantunk utánuk.

„Uram! Uram! Várjanak! Az az út nem járható! Beomlott. Életveszélyes arra menni!”

A borz megpördült, rám szegezte a botját, mint valami harci botot. Szinte vicsorgott, olyan dühödten nézett.

„Vissza! Mindenki vissza, mert nem állok jót magamért!”

Mindannyian hátrahőköltünk. Békés falu ez, nem szokás itt bottal hadonászni. Az akkori faluőr (nyugodjon békében, bár nem érdemli meg, undorító egy fráter volt) nem is engedte, hogy a faluban bottal járjunk. Megtehette, teljhatalma volt fölöttünk, olyan idők voltak azok.

A két idegen csak sietett tovább. Na, most mi legyen?

„Higgyék el, járhatatlan az út! Még a helybeliek sem merészkednek oda. Bármikor leomolhat a lábuk alatt az ösvény! Egy földcsuszamlás mindhármójukat elsodorja egy pillanat alatt. Legalább a babát óvják! Rá gondoljanak, ne menjenek tovább!”

A macskaanya visszanézett ránk, de nem lassított, csak ment ijedten, kétségbeesetten. Mi, kíváncsiskodók a nyomukban, a szűk utcán lökdösődve, egymás sarkát taposva. Óvatos távolságot tartva, könyörögve, magyarázva. Ránk se rántottak. Már elérték a falu végét, ott voltak a palánknál, amikor utolért minket Patbatár is, a faluőr. A harci botjával, büszkén, mintha ő lenne a királyi testőrség legdaliásabb kecskepéldánya. Rájuk ordított: „Az út lezárva, visszafordulni!”

A férfi csak rángatta a kilincset, forgatta, nem bírt vele. Mint maga, fiatalúr. Azt hitte, törött vagy valami. Nem jött rá a trükkjére. Patbatár meg elröhögte magát a nagy erőlködést látva.

Mind azt hittük, most majd végre visszafordulnak azok ketten. Hát nem.

A borz áttuszkolta a palánk fölött a macskát, átnyújtotta neki a bebugyolált babát, aztán nekirugaszkodott, ő is átlendült a túloldalra. Patbatár csak röhögött. Hadd menjenek! Idióták! Ordított utánuk. Dögöljetek meg mindhárman! Megfordult, nagy nyugodtan sétált vissza a törzshelyére, a közösházba, az ingyensöréért.

Mi csak ott toporogtunk. Mit tegyünk? Egyikünknek sem volt kedve szembekerülni a borz botjával. A szerencsétlenek! Halálra ítélték magukat. Mi szóltunk, mi megtettünk minden tőlünk telhetőt.

De ekkor már nagy zsivaj hallatszott a falu közepe felől. Katonacsapat érkezett futólépésben. Sodorták visszafele magukkal a mi faluőrünket is. Na, akkor jólesett Patbatár képébe nézni! Olyan ijedt pofát vágott ő is, mint az a szerencsétlen macska. Teli volt a gatyesza most, hogy találkozott a valódi parancsolókkal. A csapatot magas, vörhenyes bundájú puma vezette. Civilben! Persze nem volt az furcsa akkoriban. A titkosrendőrségnek nagyobb hatalma volt, mint a hadseregnek. Mögöttük loholtak a helyi csendőrök. Innen a szomszédból, Ralpatánból. Ismertem az ottaniakat, sokszor kellett mennem ügyeket intézni.

Hát ezek is mind igencsak porosak, hajszoltak voltak ám! Fehér kabátjuk összevissza állt már, a mellszíjak elcsúszva, a csákójuk ferdén. De a harci botjaikat keményen szorították, úgy csörtettek előre. Nyilvánvaló volt, hogy a két idegen ezek elől menekül.

Mi, falusiak igyekeztünk félrehúzódni előlük, úgy bámultuk őket.

A puma nekiugrott a palánkajtónak. Ő már a kalapját is elveszítette valahol, csak a fehér parókája villogott, ahogy rángatta a kaput. Persze a trükkös kilincs neki se engedett. Ez viszont nem teketóriázott sokat, belerúgott a deszkába és ránk ordított.

– Kinyitni! Gyorsan! Ne várjátok, hogy a fejetekkel törjem át!

Akkoriban az ilyen beszéd nem csak afféle üres fenyegetés volt, úgyhogy olyan fürgén ugrottam oda, mintha rugón pattintottak volna. Benyomni, balra mozdítani, elforgatni! és már löktem is ki a kaput. Úgy zúdultak át rajta, majd széjjeltapostak. A sok katona, csendőr veszett iramban trappolt végig az úton. Én meg mögöttük. Mi lesz ebből?!

Na, azt gondolhatja, fiatalúr, hogy őket nem próbáltam visszatartani olyasmivel, hogy az ott életveszélyes, lezárt útszakasz. Ha nem kérdeznek, nem pofázol. Ez volt akkoriban a szabály.

Nézze csak: megérkeztünk. Az ott az a Forduló, amiről beszéltem. Innen nagyon jól rá lehet látni, megvilágítja a hold a hegyoldalt. Akkor, öt éve én is innen néztem az eseményeket. Menjünk tovább. Nyugalom! Bátran jöhet, ez itt erre még stabil szikla, nem omlik. Látja, mi is nyugodtak vagyunk. Ott lejjebb, a meredek aljánál vezetett a régi országút. Az már belerogyott a Tengerbe. Ez itt, ahol jövünk, egy az után kialakított gyalogösvény. Nézze: itt most nagyon összeszűkül a gyalogút, csak egymás háta mögött lépkedhetünk. Jobbra fölöttünk sziklafal, balra alattunk meredek, szakadékos mélység. Most hirtelen erős emelkedő jön. Egyenetlen. A keskeny, sziklás ösvény teli van mély redőkkel, bokatörő vájatokkal. Csak óvatosan! Támaszkodjon jobb kezével az oldalfalra. És itt, a kaptató tetején, látja?, egy hirtelen, éles jobbkanyar. Igen, pontosan, mint a régi váraknál az afféle jól védhető kapubejáró folyosóján. Ezt a lehetőséget ismerte fel az a borz férfi is. A nőt továbbküldte, ő itt hátramaradt, hogy fedezze a menekülését.

Ez úgy derült ki, hogy az elöl haladó katonát a kanyarban olyan botütés fogadta, hogy azonnal holtan csuklott össze. Ezer szerencséje volt a vörhenyes színű pumának, hogy nem ő ment az élen.

Nagy nehezen lelökdösték az útból a mélybe a hullát. Most óvatosabban próbálkoztak átjutni a kanyaron, de a borz biztos helyzetben volt. Csak úgy csattogtak a botütések! A katonáknak esélyük sem volt se hárításra, se normális rohamra. Négyen-öten betört fejjel, törött kézzel vánszorogtak vissza, de ezek jártak a legjobban, mert a többiek vagy holtan, vagy csak egy ütéstől megtántorodva, még élve zuhantak a mélybe. Ezután a maradéknak valahogy már nem akaródzott próbálkoznia. A dühödt puma a maga botjával ütött agyon egy parancsmegtagadót. De újabb két-három halott és betört fej után végre maga is belátta, hogy ez így nem fog menni.

Tanakodtak, mi legyen.

Az a fajankó Patbatár is ott tülekedett mellettem. Peckesen markolta a botját, nyújtogatta a nyakát, ne maradjon le a nagy látványosságról. Vesztére.

A puma rámutatott. Kirántották közülünk. Egy katona hátulról megmarkolta a derékszíját, egy másik mögötte a hátán a keresztpántokat, és már tolták is maguk előtt fölfelé. A többi katona sorban mögöttük, mint valami fedezék mögé bújva.

Az a szerencsétlen Patbatár halottsápadt volt. A kanyarban még próbált hadonászni a botjával, de két-három erős csattanás, tompa puffanás és kampec. De a mögötte álló katonák erősen tartották a hullát a szíjakat markolva és csak tolták előre. A borz hiába ütött, hiába próbált mögé szúrni, a katonák átjutottak a kanyaron. Tolták előre a hullát, a borz hátrált, ütött, de már vesztésre állt. Ahol álltunk, ezt már nem lehetett látni, csak az ordítozást hallottuk, a botok csattogását. Végül a csendet.

A puma nekilódult. Nem becsülhette sokra a saját katonáit. Ahol nem tudott átlépni valamelyik halotton, gondolkodás nélkül a mélybe taszította maga elől. És bizony, ott a szűk részeken, ha egy törött csontú sebesült állta el az útját, szűkölve az iszonyú fájdalom miatt, a puma egy mozdulattal lökte a Tengerbe, annyira sietett.

Ilyen idők voltak azok.

És szégyenkezve mondom: én magam sem próbáltam a sebesülteket visszavezetni a faluba. Siettem a puma után. Vajon mi lesz most azzal a szerencsétlen macskanővel?

Innen a Fordulótól most már nem megyünk tovább, innentől az út egyre rosszabb. Kockázatos lenne. Akkor én is csak addig a kiugróig merészkedtem, ott! Látja, fiatalúr, azt a kiálló, Tenger felé dőlő fát? Körülbelül addig tartott a bátorságom. Vagy inkább a kíváncsiságom. A többiek már elmaradtak mellőlem. Hamar elveszti a bátorságát errefelé az, akinek kiszalad a lába alól a görgeteges talaj, és örülhet, ha csak seggre ül és nem szánkázik a mélység felé. A ralpatáni csendőrparancsnok volt a legmerészebb. Jött mögöttem kitartóan. Idős, makacs nyúl volt. Ott, a fánál is ment volna tovább, de visszahúztam a derékszíjánál fogva. Innentől már életveszély!

A puma becsületére legyen mondva, hogy ő ment. A távolban már láttuk a macskát. Ott állt a nagy útszakadás szélén, ahol szinte a fél hegyoldal csúszott bele a Tengerbe annak idején. Onnan már nem volt tovább. Ott állt az az apró alak, ölelte magához a kicsinyét. Állt és nézett felénk. Mögötte a nagy üres semmi. Mellette a semmi. A mély szakadék. Másik oldalán a csupasz, megmászhatatlan szikla. És bármelyik pillanatban megindulhatott volna vele is a málladékony talaj. Le a mélységbe, az apályban kibukkanó éles kövekre.

A puma nem lacafacázott. Ment. Háromszor futott ki a lába alól a görgeteges út. Egyszer méterekkel csúszott lejjebb, de sikerült megkapaszkodnia valami szívós, kopár bokor ágaiban. Hosszú percekbe telt, mire nagy nehezen visszaevickélt a biztosabb sziklákra. Sikerült valahogy a macska közelébe araszolnia. A macska önkéntelenül is hátrébb lépett kicsit.

„Innen már nincs tovább”, szólt a puma. Nagyon szelíd volt a hangja. Mintha nem is az a valaki lett volna, aki nemrég még a saját legényeit lökte maga elől a mélységbe. Szinte könyörgött. „Segítek visszajutni.” A macska felé nyújtotta az egyik kezét.

De az csak megrázta a fejét.

„Nem. Oda soha többé. Inkább a halál.” Furcsa, idegen hangzása volt a beszédének, mintha aszturdiai lett volna, aki jól beszéli a nyelvünket.

„Akkor a kicsit. Add át! Legalább őt mentsük meg!”, esdekelt a puma, mindkét kezét előrenyújtva.

„Hogy majd azt tegyétek vele, amit énvelem is tettetek?” A macska elsírta magát. „Azt hiszed, képes lennék arra a sorsra szánni?! Az anyja vagyok! Az a dolgom, hogy megóvjam őt a rossztól!”

Azzal a macska megfordult, és a kisbabáját magához szorítva a mélybe vetette magát.

Zsürön elhallgatott. Mindhárman csöndbe burkolództak, a holdat nézték.

– Hát ennyi a történet – ocsúdott föl végre a hosszú hallgatásból a falubíró asszony. – Miért kellett ennek így lennie, azóta sem tudom. Én csak ennyit láttam. Hogy aztán a pumának sikerült visszakapaszkodni hozzánk, az csak az udunniumi hegy jóakaratán múlott. A katonák elkotródtak a faluból, vitték magukkal a megmaradt sebesültjeiket. Egy-két hónap múltán pedig jött a hír, hogy forradalom tört ki az országban. XXXI. Animátusznak, az őrült tábornokainak, a rettenetes titkosrendőrségének vége. Az új király XXXII. Animátusz.

Széttárta a karját, mint aki a sorsra, a történelemre és úgy általában a följebbvaló állami hatalmasságokra hárít minden felelősséget.

– Na, akkor most forduljunk, ballagjunk vissza a faluba. Egy nagy kupa sör, egy jó alvás, aztán holnap reggel, Gosszon, kiosztod azt a két nagy pofont Nabunak és átadjuk az ügyet a csendőröknek. Menjünk.

2.
A VÖRHENYES BUNDÁJÚ PUMA TÖRTÉNETE

Részletes növénytan. Vízi növények.

Írta Zelenyi nyest professzor asszony, Udunnium.

Mannahínár, tengerfű, angar (Mannamale mariumca). Végtelen tengerünkön termő, annak parti hullámait ellepő vízinövény, az egyetlen, ami lebegvén sós vízben megél. Vastag, elágazó, kusza szárleveleivel egymásba bogozódván fedi a vízfelszínt. Termős tömlői tövéből kiágazva duzzadoznak. Partra sodródván még egy napig friss marad, ebben az állapotában fogyasztható, majd onnéttól hamar romlani s bomlani kezd, s mérgezővé válik. Ebben az állapotában mezeinken gazdag trágyaként hasznosul. Ez a különleges növény, mellyel a bölcs természet dúsan lát el mindannyiunkat, a két lábon járó, gondolkodó teremtmények alapvető s egyetlen szilárd tápláléka. Életünk ezen alapul, napi egy kiadós étkezés nélkül az életerő rohamost csökken, a kihagyott étkezést idegesség, zavartság, fáradtság, vergődés követi, mely másnapra már gyors lefolyású halálhoz vezet. A mannahínár rendelkezik mindazzal a tápanyaggal, melyre szervezetünknek fejlődéséhez szüksége van, s mindazzal a hajtó élettani erővel, mely a napi munkálkodásaink alapja.

CSEMPÉSZTEVÉKENYSÉG KIVIZSGÁLÁSÁNAK ÜGYÉBEN

Fuvarosok kisebb karavánja érte el Ralpatán falut. Ketten jól megpakolt kordét húztak, néhányan nehéz puttonyokat cipeltek. A sor végén gyalogló Batollon ívelt teherhordó rudat tartott vállán. A rúd két végére gyékényből font, hosszúkás hordó alakú kosarak voltak akasztva, majdnem a földig értek. A szürkefarkas-legény üvegezett oldalú lámpásokat szállított Csite falu műhelyéből. A kosarak teli voltak ezekkel a somalevélbe gondosan csomagolt csinos lámpásokkal. Óvatosan, de fürgén lépdelt a többiek nyomában, halkan fütyörészett. A napsütötte úton nagy volt most a forgalom. Szerencsére itt a faluban az országút kiszélesedett, könnyen elfértek egymás mellett a taligások. Még az se volt baj, ha ketten leálltak egymás mellett egy kis pihentető trécselésre.

Ki tudja, hogy működik az ilyesmi, de már messziről azonnal megakadt a szeme a városi kút mellett hajladozó farkaslányon. A lány háttal állt, a kerekeskút nagy forgatókerekével bajlódott. Ahogy kicsit előrehajolt, és gömbölyű hátsóján megfeszült a nadrág, Batollon szája a füléig szaladt. Lábát kicsit megrogyasztva óvatosan az út mellé tette a kosarakat.

– Segítek, kisasszony, jól jön ide egy izmos kéz! – lépett közelebb a kúthoz.

A farkaslány meglepődve fordult meg. Amint meglátta a fiút, megdermedt, mintha hideg víz ömlött volna végig a hátán. Hűvösen biccentett. Nem barátságtalanul, de nem is barátságosan.

– Batollon!

A farkasfiú a lány arcát meglátva úgy torpant meg, mintha váratlan szakadék széléhez ért volna. Arcáról eltűnt a magabiztos, hódító mosoly.

– Ó! Mutulló? – Zavartan, kedvetlenül krákogott. – Új ruhád van? Nem ismertelek meg benne.

Mutulló úgy nézett végig magán, mintha az ő számára is újdonság lenne a fölfedezés.

– Ja, igen. A nővéremtől kaptam. Katonaiskolába ment. Elküldte egy fuvarossal a régi holmiját.

Zavart csendben ácsorogtak.

– Igaz is! Hogy van Lulló? – próbálta megtörni valamivel a kínos hallgatást a fiú. – Tetszik neki a katonáskodás?

– Gondolom.

Alkalmas téma híján újabb csend.

– Szóval… Mit is akarok mondani. Segíthetek felhúzni a kútból a vödröt – szólt végül csekély lelkesedéssel a fiú, miközben önkéntelen fejmozdulattal oldalra nézett, látják-e őket a falubeliek.

– Kösz, elboldogulok.

– Biztos?

– Figyelj, Batollon! A többiek már messze járnak. Igyekezned kell, hogy utolérd őket.

– Aha. Igen. Mennem kéne. Biztosan ne?

– Kösz. Magam is megoldom.

– Hát akkor… Én megyek.

– Jó utat, Batollon!

– Kösz! Na, szevasz. – Azzal a farkasfiú újra nyakába emelte a terhét, és megkönnyebbülten eliszkolt.

Mutulló visszafordult a kúthoz és összeszorított szájjal, ingerült lendülettel tekerni kezdte a nagy kereket.

Becipelte a teli csöbröt az útiházba, feltöltötte a víztartályt. A figyelme még mindig másfele járt, a fele víz melléömlött. Úgy csapta le a földre a vödröt, mintha az tehetne minden bajról.

– Miért te hordod a vizet? – kukkantott be egy fürge disznóasszonyság. – Arra tartom Tockót, az ő dolga.

– Reggel elküldtem vuszkurolajért Hibaliba.

– Ajaj! Az képes, és csak estére méltóztatik visszasétálni. No, megyek, hozok föl a pincéből puppasört. Ma meleg van, fogyni fog.

Az ajtóból még visszanézett.

– Valami baj van, Mutulló?

– Semmi.

– Valamelyik falusi piszkálódott?

– Nincs semmi bajom! – Hátat fordított, idegesen pakolgatni kezdte a szárítóról az előző napi mosogatásból maradt kupákat, tányérokat. Sóhajtott, megfordult. – Találkoztam Batollonnal.

– Affene! – húzta el a száját a disznóasszony. Visszajött az ajtóból, leült az asztal mellé. – Nem jó ez így, Mutulló. Így csak tönkremégy itt. El kell menned innen, élned kellene már a saját életedet. Jó-jó, megmutattad a falunak, hogy állod a tekintetüket. De minek tovább makacskodni? Fiatal vagy, itt az ideje, hogy továbblépj. Hagyj mindent magad mögött, menj nagyon messzire, és találd meg magadnak a nyugalmat! Megérdemelnéd végre.

– És az útiház?

– Megoldom. Majd keresek valakit a helyedre. Nem csak olyan Tockó-félék szaladgálnak a világban, előbb-utóbb akad valaki megbízható.

– Hát nem tudom. Talán igazad van. Megvárom még, találsz-e valakit a helyemre, aztán meglátjuk.

A koca fölkászálódott, elgondolkodva ment a dolga után. Mutulló fogta a csöbröt, indult újra a kútra.

Ralpatán faluban ma nagy volt az átmenőforgalom. A jó időt kihasználva a szokottnál is több fuvaros igyekezett Udunnium felé, sűrűn jöttek-mentek a taligások, puttonyosok. Mutulló örült, hogy a kútnál megint hátat fordíthat mindegyiküknek.

Az útiház utcára néző bejárata előtt álldogáló, vörhenyes bundájú puma elégedetten nézett körül az utcán. Lerázogatta köpönyegéről a port, és a ragyogó napsütésből belépett az útiház kocsmahelyiségébe. Odabent megállt az ajtóban, botját letámasztotta a padlóra. Magabiztos, nyugodt mosollyal az arcán várakozott, míg a szeme a kinti erős verőfény után lassan hozzászokott a benti félhomályhoz. Mögötte, udvarias távolságot tartva, a kísérője, egy erőteljes bivalybika. A puma civilben volt. Mint mindig. Vörhenyes bundájához jól illett a rövid, úti térdnadrág és a sötétzöld, széles galléros kabát. Fehér parókás fején a kabát színéhez illő sötétzöld háromszögkalap díszelgett. Társa a királyi ármádia fehér katonai uniformisát viselte, mellén az egymást keresztező pántokkal, a fehér köpennyel. Alacsonyabb beosztását a katonai rangjelzésekben járatlanok számára is nyilvánvalóvá tette, hogy ő nem viselt fehér díszparókát.

A puma ledobta hátáról az útiputtonyát, az alacsony tárolóállványra tette két másik mellé. Egy nagy áruszállító puttony és egy kisebb, rövid utakra való hátikosár várakozott már ott. Lekanyarította válláról a köpenyt, egy fogasra terítette, hosszú útibotját a fali bottartóra tette. Három botot látott már ott. Intett a kísérőjének. Az is lepakolt. Még mindig nem szólt, csak rábökött egy asztalra. A bivaly bólintott, komótosan odaballagott, és egy jóleső sóhajjal leereszkedett az asztal melletti hosszú padra.

A puma várakozás közben már fölmérte a helyiséget. Öten üldögéltek idebent. Egy zömök, izmos kutyaasszony, ruházata után ítélve valami fuvaros. A nagy puttony az övé lehet. Előtte korsó. Víz vagy sör? Innen nem látni. Másik asztalnál fiatal szürke farkas. Ez se a faluhoz tartozik. Köpenye még mindig rajta, parókát, háromszögkalapot hord. Úrifiú. Városi. A kisebb puttony az övé, eszerint nem tervezett hosszú utat, talán Udunnium városába való. Megszomjazott a nagy melegben, nemsokára indul tovább. Ügyvéd? Vagy valami hivatalnok? Mindegy. Másik asztalnál háromfős társaság. Ezek helyiek. Mezei munkások talán. Egy juhnő, egy kos és egy disznólegény. Egyelőre mindenki őrá bámult. Nem probléma.

Odasétált a kiszolgálópulthoz. Megemelte az odakészített kolompot és néhányszor megrázta. Kis idő múlva a pult mögött kinyílt a pincébe vezető ajtó, és egy disznóasszonyság feje bukkant elő. Amikor találkozott a tekintetük, fürgén kisietett, kezét a kötényébe törölgetve.

– Üdvözöljük Ralpatánban, nagyságos úr! Az útiház tulajdonosa vagyok, Ibarra asszony. Mivel szolgálhatok?

A puma jóindulatúan rámosolygott. Kabátja belső zsebéből előhalászott egy papirost, széthajtogatta és az asszony felé fordítva leterítette a pultra. A disznó a lap fölé hajolva lassan silabizálta az írást. A kedélyes jókedv fokozatosan eltűnt az arcáról, feszült, kissé ijedt lett.

– Igen? – nézett föl végül kényszeredett szolgálatkészséggel.

A puma változatlan széles, barátságos mosollyal nézett rá.

– Nekem egy korsó vizet, a társamnak egy kupa puppasört. És kerítsék elő nekem Mutulló kisasszonyt.

– Azonnal! – tüsténkedett a tulajdonosnő.

A puma összehajtogatta és kabátzsebébe süllyesztette a papirost. Lassan az asztalához sétált, miközben megnyugtató mosolyt küldött a helyiek hármas csoportja felé, akik az imént láthatóan összerezzentek az ismerős nevet hallva.

Pillanatok alatt az asztalukon volt a kért ital. Pár percnyi várakozás után a lányt is előkerítették. Egyenes tartású, fiatal farkas volt, tetszetős, városias ruhában. Ahogy belépett, első tekintete az asztalánál magányosan üldögélő farkasifjú felé villant, majd az újonnan jöttek asztalához sietett. Szemében kis aggodalommal tisztelettudóan meghajolt.

– Hívatni tetszett, uram?

A puma kedves mosollyal fölegyenesedett, a lányhoz lépett, és hirtelen a gyomorszájába öklözött. A farkaslány egy nyikkanással összegörnyedt, a földre rogyott.

Mindenki felugrált az asztalok mellől.

A bivaly öblös hangon dörrent rájuk:

– Leülni!

Aztán odalépett a lány mögé, könnyedén fölemelte a földről, kicsit hátrafeszítette a testét, hogy újra kapjon levegőt, majd szakszerű mozdulatokkal hátrakötözte a két kezét.

A puma kimért nyugalommal, lassan tagolva, hogy az egész teremben tisztán érthető legyen, hivatalos hangon bejelentette:

– XXXII. Animátusz király nevében! Mutulló, független farkasleányzó! Államvédelmi megbízólevelem által rám ruházott hatalmamnál fogva ezennel letartóztatlak! Amennyiben ellenállsz, vagy bárminemű cinkosaid akadályoznák a jogszerű végrehajtást, a törvény nevében a megfelelő válaszlépéseket tesszük!

A kocsma vendégei közül senki se mozdult. Az eddig ugrásra készen, megfeszülten álló farkasúrfi is lassan visszaereszkedett a helyére. Helyes, gondolta a puma. Ő volt az egyetlen, akitől valami meggondolatlan butaság várható lett volna. A falusiak rendben vannak, azokban még mindig működik a régi idők beidegződése. Ők még óvatosan fogadják ezt az újmódi, szabadságról sivalkodó városi divatozást.

Mindenki halálos csendben figyelte, ahogy a király megbízottjai lassú nyugalommal magukra terítik köpönyegüket, hátukra dobják útiputtonyaikat. A bivaly az ajtó felé terelte az ijedt, értetlenül bámuló lányt. A puma széles mosollyal még visszafordult.

– Kedves asszonyom! A helyi csendőrőrsöt még mindig a hajdani házban találom?

– Igenis! – lehelte óvatos félelemben a tulajdonosnő.

– Nagyszerű. Mint a régi, szép időkben. Köszönjük a kellemes kiszolgálást! Az összeget jegyezze be a királyi futárok után vezetett költségrovatába. Örvendtem a szerencsének!

És távozott a másik kettő után.

Hosszú csönd maradt utána.

A fuvaros kutyaasszony fölállt, pénzt tett az asztalra. Fölcsatolta a puttonyát, leemelte az útibotját.

– Azt hiszem, most a legjobb lesz minél távolabb.

És otthagyta őket.

– Rabaró úr! – sietett kétségbeesetten a farkas asztalához a tulajdonos asszony. – Maga iskolákat végzett! Mondja, mit lehet most tenni?

A szürke farkas tanácstalanul nézett föl rá.

– A titkosszolgálattal szemben? Attól tartok, semmit. Mi volt a papíron, milyen ügyben járnak el?

– Csempészet.

A helybéli vendégek felbolydultak.

– Mutullóval?! Ostobaság!

– Őróla ilyet? Ugyan!

– Nagyon rossz felé csaptak, az már biztos.

– Hacsak nem valamelyik rosszakarója mondott rá valamit. Tudjátok… A régi dolog miatt.

A birkaasszonyság mérlegelte magában a lehetőséget.

– Hát… Ez se valószínű. Batollon szívében ott maradt a tüske, az igaz, de ilyen csúfság nem telne ki tőle. Nem. Én azt mondom, mégis inkább tévedés lesz ez. Nemsokára elengedik, meglátjátok.

– Rabaró úr! – ült le a fiatal farkas mellé az útiház tulajdonosa. – Hogy tudnánk segíteni azon a szegény lányon? Tudom, magának sem közömbös Mutulló. Ne is mondjon semmit, látom én azt! Az utóbbi hetekben maga folyton jön-megy Ust falu és Udunnium közt. Valahogy sok lett az intéznivalója a könyvecskéje körül. És odafele is, visszafele is mindig beül ide egy kis pihenőre. Úgy vettük észre, addig sose tudja kipihenni magát, amíg Mutulló végre be nem kukkant a terembe. Tudom, hogy eddig még nem sikerült dűlőre jutnia vele. Büszke lány az. És óvatos efféle ügyekben! Vagy talán csak fél. Amióta, ugye, volt az a kellemetlen ügye. Megszólta őt a falu, mi tagadás. De ő makacs teremtés, kitartott. Csak hát azóta nemigen enged magához közel senkit. Én persze látom, hogy mindig talál magának valami benti pakolgatnivalót, amikor maga itt üldögél. De tartja a távolságot. Talán attól fél, szegény, hogy majd magának is a fülébe duruzsolja valaki azt a régi dolgot, és aztán majd maga is hátat fordít neki.

– Milyen régi dolgot?

– Ugyan, milyet! – legyintett mérgesen a koca. – Semmilyet. Talán nem is igaz. Nem mindegy már? Na de hogy ez a csempészet! Ilyen zagyvaságot! Nem olyan lány az! Meg aztán mikor? Hogyan? Kivel? Lehetetlen! Hogy tudnánk megértetni ezt a hivatalosságokkal?

Rabaró nagyot sóhajtott.

– Nem tudom. De megpróbálom kipuhatolni, hogy áll a helyzet.

EGYMÁST JÓL MEGÉRTŐ ISMERŐSÖK

A két királyi megbízott komótosan ballagott foglyával a poros ralpatáni utcán. A Királyi Fővárostól a tengerparton idáig vezető országút ebben a faluban vesz egy éles jobbkanyart, eltávolodva a Tengertől, hogy a hosszúkásan elnyúló udunniumi hegyet megkerülve kunkorodjon aztán vissza a túloldalon Udunnium városa felé. Ez mintegy félnapi út. Ha viszont nem kanyarodnánk el, hanem mennénk tovább egyenesen a tengerparton, fél óra alatt eljutnánk Ust falucskába, ebbe a kicsi zsákfaluba. A puma, bár a messzi Fővárosból érkezett, jól ismerte a járást arrafelé is. Alig öt éve volt, hogy csapatával feleannyi idő alatt értek el Ustba. Akkor sietős volt. Most nem. Most itt Ralpatánban biztos nyomon van.

A bivaly bedörömbölt a csendőrőrs ajtaján, és már nyitotta is, maga előtt tolva Mutullót. A puma széles mosollyal utánuk.

A kalapálás, amit már az utcán is hallottak, megszűnt. Egy fiatal róka csendőrlány, aki egy széken állva lámpást tartó polcocskát szögelt föl a gerendákból, deszkákból épült oldalfalra, kíváncsian fordult feléjük. A pecsétekkel, papírokkal, dobozokkal beterített ősöreg íróasztal mögül a helyi csendőrparancsnok nézett rájuk. Az asztalához éppen illő ősöreg nyúl.

– Nocsak, nocsak! – kiáltott kellemes meglepődéssel a puma. – Hiszen ez egy régi ismerős! Patta… Patta…Ó, hogy is?

– Pattaputi csendőrparancsnok, szolgálatára! – állt fel tisztelettudóan az öreg nyúl.

– Igen! Pattaputi! A jó öreg Pattaputi! Ez ám a meglepetés! A fordulat után is meghagyták a csendőrőrs élén? Bravó!

– Ön pedig Venghd… öhm… – Az öreg nyúl az uniformisos katonára és a hátrakötött kezű fogolyra nézett – …királyi megbízott?

– Úgy bizony, öreg harcos! Személyesen Venghd királyi megbízott, még mindig. Pontosabban: már megint. De változnak az idők, nemdebár. A pozíció neve mostanság: állambiztonsági különleges megbízott.

Újra előhalászta belső zsebéből a papirosát és leterítette a parancsnok elé. Amíg a nyúl az iratot böngészte át, kényelembe helyezte magát a szobácska közepén álló nagy asztal mellett. Intett a bivalynak. Az lenyomta egy székbe Mutullót, és maga is letelepedett. A csendőrlány lemászott a székről és a hátát a falnak támasztva tisztelettudóan, de némi kíváncsisággal vizsgálgatta a jövevényeket.

– Olyan jólesik régi arcokkal találkozni – ragyogott Venghd ügynök. – Az a huncut forradalom mindent a feje tetejére állított. A régi jó szakértőket kipenderítették a hivatalaikból. Olcsó kis bosszú a visszaélések miatt. Kezdőkkel, amatőrökkel töltötték föl a fontos pozíciókat! Rettenetes. Mindenütt a tehetetlenség, a totojázás. Alig-alig találkozom régi, megbízható munkatársakkal, akik még tudják, hogyan kell keményen, hatékonyan kézben tartani az ügyeket.

Oldalt pillantott, végigmérte a falnál álló csendőrlányt. Megcsóválta a fejét. Megbocsátóan rámosolygott Pattaputira.

– Hát én nem firtatom, vén zsivány, neked hogyan sikerült a forradalom után is megkapaszkodnod a régi székedben. Nyilván megvolt az ára. No, énnekem is kijutott egy nagy zökkenő. De túl vagyok rajta. Öt éve itt Ustban kudarcot vallottam. Pedig úgy küldtek ide, hogy elsődleges fontosságú feladat! Élet nem számít. Még az enyém se, nyilván. Meg se tudom neked fogalmazni, mennyire fontos volt az a küldetés. És mégis elbaltáztam… Még jó, hogy a végén sikerült élve kijutnom abból az átkozott kőomlásos hegyoldalból. De minek. Tudtam jól, hogy ezzel a kudarccal nekem kampec. Halott vagyok. Hé! – A csendőrkapitány felé bökött. – Akkor talán kissé feszült voltam, nem is tudom, megköszöntem-e neked, hogy megmentettél. Amikor visszafelé kapaszkodva azon az átkozott morzsalékos rézsűn megindult velem a talaj, és fennakadtam ott lejjebb, hát az nekem végképp betett volna. Ha nem szeded le az összes váll- meg derékszíjadat, és nem kötözöd össze, hogy azzal húzzatok ki, ott lóghattam volna addig, amíg egy újabb csuszamlás el nem visz. De kihúztál. Köszönöm!

És ülve bókolt egyet a nyúl felé.

– Akkor először arra gondoltam, lelépek észak felé, meg sem állok Aszturdiáig. Aztán fene tudja, miért… Talán fatalizmus? Talán kötelességérzet? Mégis visszatértem a Fővárosba. Neked nem kell magyaráznom: nálunk, a szervezetben nem szokás elnézni a kudarcot. De valahogy mégse vágták el a torkomat. Mit tudom én… kezdett öregedni talán a főnök? Lazult a figyelme? Vagy érezte, hogy inog minden az országban, nincs értelme már a nagy keménykedésnek? Egyszerűen csak lenyeltek, megrágtak, aztán kiköptek egy szemétdombra. És ez volt az én szerencsém! Mert rögtön rá jött a forradalom, a nagy felfordulás… A szervezetből nem sokat hagytak életben ezek a szorgos forradalmárok. Nagy tisztogatás volt! Rólam meg, mivel a régiek olyan keményen elbántak velem, hopplá, azt hitték, én is a forradalmárokhoz tartozom. Megalakult az új állambiztonsági hivatal, mert ilyesmire minden királynak szüksége van, akármennyire is pörzsöli a szívecskéjét a szabadság mámora. Engem mint megbízhatót rögtön kineveztek, de már néhány fokkal magasabb pozícióba. Tá-dám! Túléltem. És most minden megy a régiben. A helyükre zökkentek a dolgok, ma már mellékes, hogy ki mi volt azelőtt.

– Hm – bólintott a csendőrparancsnok elismerően.

A csendőrlány szinte tátott szájjal bámult.

A puma a bika felé fordult.

– Mára végeztünk. Menj vissza az útiházba. Foglaltass le két szobát! Aztán ejtőzz egyet, holnap folytatjuk.

A bivaly felállt. A fogoly felé pillantott.

– A lány marad. Kellemes hölgytársaság – mosolygott bűbájosan a puma.

A bivaly bólintott. Szó nélkül összeszedte a holmiját és ment.

– Esetleg a derék csendőrleánynak is egy kis kimenő? Szűk baráti körben fesztelenebb lesz a társalgás – nézett kérdően a csendőrparancsnokra a széles mosolyú Venghd ügynök.

– Hazamehetsz, lányom – intett a nyúl. – Ha kellesz, majd érted küldetek valakivel.

Pár perc múlva hármasban maradtak.

A puma fölállt, körbesétálta az asztalt, kedvtelve nézegette a hátrakötözött kezű farkaslányt.

– Öt éve annyit tudtam csak, hogy fontos a küldetésem. Minden körülmények közt meg kell találnom valami szökevényt, és vissza kell vinnem a Fővárosba. Azt viszont nem kötötték az orromra, hogy miért olyan fontos az a valaki. Egy másik ügyosztályunk hiányolta olyan nagyon, tőlük szökött meg. És ők nem voltak bőbeszédűek. Hogy miért olyan jelentős az a küldetés, azt mélyen elhallgatták.

Megállt a csendőrparancsnok íróasztala előtt, két kézzel rátámaszkodott.

– Később megtudtam. Utánaszimatolgattam a dolgoknak. Hát, mit mondjak, leesett az állam! Az a bizonyos személy értékesebb volt számunkra, mint hittem. Ha sikerült volna visszavinnem, talán még a forradalom is kezelhető lett volna. Talán. Annak a nőnek olyan tudása volt, hogy… De inkább nem ecsetelem. Ezt a dolgot jobb, ha én is nagyon diszkréten kezelem. Még most is túl sok múlhat rajta.

Visszahuppant a székébe, előadásba kezdett.

– Tudjuk, emlékszünk rá: a forradalom sikere nagyban múlott azon, hogy a varázslók melyik oldalra állnak. Nyilván az egész országnak elege volt már az idióta XXXI. Animátusz királyból. A legutolsó évtizede kész őrület volt. A legtermészetesebb következmény lett ez a kétségbeesett, országos lázadás. De ez még talán kezelhető lett volna. Az a titkosrendőrség, katonaság, csendőrség, ami akkor egyben állt, nem volt ám akármi! – Rákacsintott az öreg nyúlra. – Nem mondom, lehet, hogy durván, de megoldottuk volna. Viszont a varázslók ellen nem voltak eszközeink. Ők nagyot lendítettek a forradalom sikerén a maguk sunyi, láthatatlan trükkjeivel.

Fölemelte az ujját, jelezve, most ér a lényeghez.

– Új király, új állam, új idők. Csakhogy a varázsló urak immár belekóstoltak abba, milyen izgató érzés a hatalom! Az irányítás, a befolyás. És ahelyett, hogy visszahúzódtak volna a kis kamrácskáikba a titkos könyvecskéik meg varázstégelyecskéik mellé, maradtak új király urunk nyakán. Ez izgat most engem, Pattaputi, öreg harcos! És ez az, ami már az állambiztonsági hivatalt is nyomasztja. Öt év telt el, és a kedves Nagymágus urunk már a király legbefolyásosabb tanácsadója! A Fővárosban mostanában akárhol kukkantasz be az államigazgatás zugaiba, mindenütt megvillannak a vörös varázslóköpönyegek. Ohó, csak öt év telt el a változás óta, és bizony, a varázslók műhelyecskék meg kamrácskák helyett már palotácskákban laknak. Testőrséget tartanak! Mibű, kérdezhetné a jámbor állampolgár, mibű?! Mi ez a szédületes vagyongyarapodás?! Mi ez a mohó hatalomhalmozás?! Veszélyes tendenciák ezek, Pattaputi! Rossz felé haladunk. Az ország biztonsága a tét! Védekeznünk kell.

Ránézett a hallgatagon ülő Mutullóra.

– És a magasságos holdra! Amikor legnagyobb a szükség, érkezik a segítség! Ami egyszer elveszett, talán újra meglehet. Szinte ölembe hullott veled a szerencse, leányzó!

Odahúzott egy széket a farkaslány elé, leült vele szemben. Könyökét térdére fektetve előrehajolt.

– Munkám része, hogy időnként részt veszek kihallgatásokon. Így nemrég ott üldögéltem szerényen egy sarokban, míg két hozzáértő kolléga egy bizonyos Odullik nevű urat faggatott.

Mutulló összerezzent a név hallatán.

– Ó, igen. Ismerős név, bizonyára. Az ifjú Odullik Ralpatán faluban töltötte zsenge, ám haszontalan ifjúságát. A forradalom utáni években megnyíló csodás új lehetőségek a Fővárosba csalták őt is, mint sok kortársát. Ám nagyratörő tervei sajnos megrekedtek a szerencsejáték, csempészet, zsarolás keretei közt. Nem nagy lángelme szegénykém, lebukott. Elég érdektelen alak, de rajta keresztül eljuthatunk a komolyabb figurákhoz, ezért alaposan kikérdeztük. Nagyon alaposan. És tudod, kedves Mutulló, akit mi arra biztatunk, hogy beszéljen, előbb-utóbb lelkesen igyekszik, hogy elégedettek legyünk vele. És mindent, hangsúlyozom, mindent el akar mondani nekünk, csak ne kelljen újra megsürgetnünk azt a vallomást. Kétségbeesettek ilyenkor szegénykéim, és mellékes, buta dolgokat is fecsegnek. Hátha sikerül örömöt szerezniük nekünk. Bemártanak másokat, árulkodnak, mások titkait sorolják, hátha inkább majd azokat akarjuk faggatni őhelyettük. És bizony, szó kerekedett akkor a te titkodról is.

Venghd elégedetten fürkészte Mutulló arcát.

– A többieknek ott ez semmit se jelentett. Ugyan! Egy falusi lányka, a maga semmitmondó kis titkával. De nekem akkor összeállt a fejemben a kép. Minden világos lett! Rádöbbentem, hogy öt évvel ezelőtt mekkora hülye voltam.

Elnéző megbocsátással csóválta a fejét.

– Persze a többieknek nem kottyantottam ki semmit. Ki tudja, melyikük az, aki esetleg már a varázslók markában van? Ki tudja, vannak-e ott hallgatózó fülek? Márpedig én akkor rádöbbentem, hogyan tudom most nyakon ragadni a varázslók nyüzsgölődő pereputtyát! Meglesz az eszköz a kezemben, aminek segítségével visszatolhatom őket Nagymágusostul oda, ahová valók. Országos haszon, személyes siker!

Széles mosolyt villantott.

– A hivatalnál elintéztem, hogy megbízzanak a határ menti csempészet kivizsgálásával. De ami miatt valójában ideérkeztem, az ennél jóval fontosabb. Kedves kis Mutulló! Ami egyszer elveszett, talán újra meglehet. Ugye?

Felállt. Oldaltarsolyából elővett egy szokatlan formájú, borotvaéles kést, letette az asztalra.

– Beszélgessünk.

CÉLNAK MEGFELELŐ HELY

Amikor a róka csendőrlány kilépett az őrs ajtaján, halk szisszenést hallott.

– Szuszinta!

A ház árnyékából Rabaró, az Ust falubeli tollforgató integetett feléje. Odaballagott hozzá.

– Mi van bent? – faggatta türelmetlen izgatottsággal a farkas.

Szuszinta megvonta a vállát.

– Tudja fene. Ez valami titkos ügynök a Fővárosból. Elég fura figura. Engem az öreg hazaküldött, mielőtt még kiderült volna, miért kapták el Mutullót.

– És most hazamégy?

– Ne nézzen hülyének az úrfi! Itt valami nagyon nem tetszik nekem. Az öreg túlontúl hallgatott. Az a puma veszélyesnek látszik, de fogalmam sincs, mit akar. Valami sumákság, abban biztos vagyok. Csöppet sem hivatalos. Nem véletlenül hajtott el engem is meg a bivalyt is.

– És Mutulló?

– Nyugi. Egyelőre egyben van.

– Ki tudjuk hallgatni a beszédjüket?

– Ez járt az én fejemben is. Most szépen elindulunk, hátha figyel a bivaly valahonnét. Aztán hátulról visszaosonunk. Talán hallunk valamit. Nagyon-nagyon ronda szaga van ennek az egésznek, Rabaró úrfi!

Ráérősen ballagtak az utcán lefelé, mint akik csak a sétát élvezik a kellemes napfényben. A sarkon befordultak, azután már senki nem látta őket.

A csendőrőrsön Pattaputi csendőrparancsnok neheztelve egyenesedett föl az íróasztala mögött.

– Na de Venghd úr! Mi annál az asztalnál enni szoktunk! Mi nem ott intézzük az ilyesmit.

– Ó, millió pardon! Esetleg ajánlana egy megfelelő helyiséget?

Az öreg nyúl elgondolkodott.

– Hm. Hát, itt Ralpatánban… Nem is tudom. Feltételezem, már végigfutott a pletyka a falun, mindenki tudja, hogy behozta Mutullót. Az utca mindig teli van, jönnek-mennek a fuvarosok. Ha ez a lány egy hangosabbat nyikkan, összeszalad a fél falu. Szeretik ezt a lányt. Még annak ellenére is, hogy… No. Hát szeretik. Viszont Ust falu itt van a szomszédban. Eléggé elhagyatott, kihalt ahhoz, hogy egy szélső, üres házban intézni lehessen ezt-azt. Mit szólna hozzá?

Venghd mosolyogva bólintott.

– Megfontolandó fölvetés. Nosza!

Összekapta a holmiját, útra készen az ajtó mellé állt.

– Megkérhetlek, kedves Pattaputi, hogy néhány szakszerű boggal rögzítsd kurta hosszra azokat a kecses lábakat, hogy holmiféle szaladgálás reménye föl se merülhessen? És kicsit kényelmetlenül hátrébb szorítanád a kezeket, ne legyen lehetőség a gyorsabb mozgásra egyáltalán? És ha nem vagyok túl tolakodó, rögzítenéd kötéllel önnön magadhoz is kedves foglyunkat? Túl értékes a számunkra. Vigyázzunk rá, nehogy elveszítsük útközben. A harci botodat se felejtsd!

Amint végeztek a kötözéssel, útra keltek.

A falusiak komor arccal figyelték házaik ajtajából meg az utcaszélről a hármas menetet. A kordékat húzó fuvarosok is letámasztották terhüket, és sokáig bámultak utánuk.

A puma kedélyesen magyarázott valamit az öreg nyúlnak, aki még mindig komoran hallgatag volt.

– …a társadalom működésében két szinten folynak az események, kedves Pattaputi. Van a felszín. Mondhatni: a földszintes élet. A látható, mindenki által tapasztalt, ismert és megélt világ. Törvények, szokások, kialakított játékszabályok szervezik ezen a szinten az életünket. Gazdaság. Jog. Illemtan. Effélék. Ha megtanulod, kiismered magad. Az esetleges problémákat, a szabályszegőket észrevesszük, semlegesítjük, tartjuk a rendet. Ez mindannyiunk, vagyis a legtöbbünk szintje. Ebben élünk, ez a mi szép világunk. És… e fölött van a másik. A láthatatlan szint.

Az út már szorosan a Tenger mellett kanyargott. Kis fakorlát kísérte bal oldalon, óva az utazókat a véletlen balesettől. Nappali mély apály volt, a vízszint messze lent húzódott a hegyoldal lábánál.

– Szép ez a tengerparti út. Elnézést, kisasszony, de még ezt a kötelet is idekötném önhöz. Ezt majd én tartom. Előzzük meg az olyan bolond ötleteket, hogy netán megpróbálja a Tengerbe vetni magát.

Gyönyörködve nézte a zölden hullámzó hínármezőket.

– Nos, tehát a második a mindennapok fölött álló, láthatatlan szint. Csak néhány beavatott számára ismert terület ez. A többségnek eszébe se jutna, hogy ilyesmi is létezik, bár sokszor a bőrünkön érezzük a hatását. Ez a szint a társadalmi kötöttségek, megállapodások világa fölött található. Itt nincsenek a földszintet jellemző csipcsup akadályok. Erkölcs, jogszabály, hagyomány, elvárás… Ezen a szinten mindez eltűnik. Tehát nincs bűn, megbélyegzettség, lelkiismeret-furdalás sem! Célok vannak és a célok elérése. Itt csupán ez határozza meg a tetteket. Arra gondolsz, hogy akkor ez a szint a bűnözők világa? Nem, nem! A világ igazi irányítói: a kiválasztottak működnek ezen a szinten. Azok, akik megtervezik a jövőt és meg is valósítják. Kikerülik a hétköznapi kicsinyességek hátráltató akadályait, amelyek eltörpülnek a magasztosabb célok mellett. Mert mindig a cél minősége a lényeg és nem az elérésének módja! Vélnéd, hogy ezen a rejtett második szinten magányos teremtmények ügyködnek? Ez is tévedés. Egész szervezetek alakulnak itt ki. Sokszor a látható szint szervezeteinek valódi lényegeként. Tudod, azok az összeesküvés-elméletek néha nem is akkora butaságok. Inkább csak az együgyű megközelítések, a naiv magyarázgatások megmosolyogni valók. Óh! Ust falucska! Megérkeztünk. Köztünk szólva: ez a legszebb régi falu Animátum királyságában. Egyetért velem, Mutulló kisasszony?

A falu közepén, a kis terecskén kíváncsian bámészkodó falusiak fogadták őket. A kisebb gyerekek egészen közel jöttek, tátott szájjal bámulták a furcsa jövevényeket. Az idős nyest falubíró asszonyt is hamar előkerítették. Tisztelettel köszöntötte a városi urat, elgondolkodva vizsgálgatta a fogoly farkaslányt, végül kérdően nézett a ralpatáni csendőrparancsnokra.

– Falubíró asszony! Elnézést, hogy munkanapon okozunk ilyen felfordulást a falujában – szólította meg Pattaputi távolságtartó, hivatalos hangon. – Egyébiránt… ha már felfordulásról esett szó, hát számunkra kissé zavaró ez a nagy csoportosulás itt körülöttünk. – Végignézett a szájtátiakon. – Diszkrét ügyeket szeretnénk intézni. Semmi szükségünk kíváncsiskodók kíséretére. Szigorúan hivatalos intéznivaló miatt érkeztem, a civilek csak akadályoznák a végrehajtást. Remélem, ért engem!

– Igenis! Persze, persze! – Zsürön asszony megértően bólogatott az öreg nyúl felé. Fürgén hátat fordított. – Mindenki ballagjon vissza a dolgára! – járt körbe a téren, noszogatva a kelletlenül elszállingózó falusiakat.

Pár perc múlva kiürült a terecske, de biztosak lehettek abban, hogy az ablakok mögül továbbra is fürkésző tekintetek követik minden mozdulatukat.

– Egy félreeső, csöndes házra lenne szükségünk. Fontos, gyors elintéznivaló. Ért engem, ugye? De ez senki másra nem tartozik, csakis a mi szűk társaságunkra. Utána aztán már nem is zavarunk.

Zsürön asszony szolgálatkészen bólogatott.

– Értem. Mindenképpen! Lássuk csak, lássuk csak… Van néhány alkalmas hely a falu túlsó végén – tűnődött. – Arra már a legtöbb ház lakatlan. A legszélső, mondjuk, éppen megfelelő lenne.

A nyúl egyetértően intett.

A puma szívélyesen mosolygott.

– Nagyszerű! A titkos gondolatainkat is kitalálja, asszonyom!

– Várjanak, hozok lámpást!

A szikár, kis termetű falubíró végigvezette őket a hosszan kanyargó utcán.

Az utolsó ház ajtaján megmarkolta a nehezen mozduló kilincset. Benyomta, balra mozdította, elforgatta. Nehézkesen betolta a megnyikorduló ajtót.

– Előremegyek!

Odabent előhalászta tarsolyából a száraz taplót és a tűzszerszámot. Kinyitotta a lámpás vaskeretbe fogott, üvegezett ajtócskáját. Szikrát csiholt, a fölparázsló taplóval belobbantotta a lámpás kanócát. Följebb csavarta a lángot, körbevilágított.

– Úgy látom, alkalmatos. Jöjjenek csak! – kiáltott a kint türelmesen várakozóknak.

– Parancsoljon, hölgyem, csak ön után! – tolta be maga előtt a puma a kötélen vezetett Mutullót.

A házba belépő Venghd királyi különleges megbízottat hatalmas ütés érte az arcán. Zsürön, aki az ajtó mellett várt rá, egy falról leakasztott vasserpenyő nyelét szorítva minden erejét beleadta az ütés lendületébe. Szinte ugyanabban a pillanatban a különleges megbízott mögött érkező csendőrparancsnok szolgálati harci botjával sújtott a puma fejére. Az fölbukott, és az esésben az alkarjára csavart kötéllel magával rántotta a földre a farkaslányt is. Pattaputi az elterült puma hátába térdelt, könyökhajlatába szorította a fejét és hátrafeszítve egy erőteljes csavarással eltörte a nyakát.

A zavaros lármát meghallva Rabaró és Szuszinta, akik idáig titokban követték Mutullót és őrzőit, kiugrottak a szomszédos ház sarkának rejtekéből és rohanvást törtek be a szobába. Megtorpanva, döbbenten nézték a mozdulatlanul heverő pumát, a farkaslányt, aki hátrakötözött kézzel nagy nehézségek közt igyekezett ülőhelyzetbe fölkászálódni, és a két öreget, akik elégedetten szemlélték a harci terepet.

– Nocsak, Szuszinta! Utolértetek? – mosolygott a vén nyúl. Aztán megint a pumát nézegette jóllakott örömmel. – Második, fölső szint a különlegeseknek, mi?! Nincsenek bűnök, csak célok, mi?! Hát ez az ütés bizony már nagyon kikívánkozott belőlem, annyit mondhatok!

– Legalább mostantól nem kell mindig a sóhajtozásaidat hallgatnom, amikor összetalálkozunk! – mordult rá Zsürön. A fiatalok felé fordult, kis magyarázatra. – Ha meglátott, folyton az az évekkel ezelőtti dolog jutott eszébe énrólam. Aztán csak nyavalygott nekem, hogy miért is mentette meg az életét ennek a hitványnak. Ezt hallgatom már évek óta! Hát most végre nyugtom lesz!

– Akkor nem gondolkodtam, csak felhúztam onnét, hogy ott ette volna meg a fene! – bólogatott elkomorodva Pattaputi. – Ha baj van, a magamfajta előbb cselekszik, csak aztán gondolkodik. Rossz beidegződés. Egy életre megkeserített, hogy akkor engedtem a buta megszokásnak, hogy aki bajban van, annak mindenáron segítünk. Jaj, de hányszor megbántam azóta! Most aztán, amit akkor adtam, szépen visszavettem. Úgyis az én lelkiismeretemet terheli minden alávalóság, amit azóta elkövetett ez a semmirekellő.

Rabaró közben már Mutulló mellett térdelt, ügyetlen kézzel a kötelet próbálta kibogozni. A lány tűnődve, hallgatagon nézte.

Pattaputi letérdelt a hulla mellé, és az oldaltarsolyból előkotort egy szokatlan formájú, éles kést.

– Ezzel próbálkozzon, Rabaró úrfi!

Föltápászkodott, nagyot nyújtózott, megropogtatta öreg csontjait.

Rabaró elszorult szívvel vette kezébe a lány kiszabadított csuklóját.

– Véresre horzsolták a kötelek! Micsoda kegyetlen durvaság!

– Kötöttem volna masnira?! Venghd orra előtt?!

– Fiatal, könnyen gyógyul – legyintett Zsürön.

– Azért legalább titokban rám kacsinthatott volna, Pattaputi bácsi, vagy valami – nézett föl szemrehányóan a farkaslány. – Majd meghaltam a félelemtől. Csak akkor nyugodtam meg valamelyest, amikor hallottam, miket mond Zsürön néninek.

Szuszinta a lábával megbökdöste a hulla oldalát.

– Most azért elég nagy csávába keveredtünk, főnök! Hogy számolunk el vele a leltárnál? Egy állambiztonsági különleges megbízott nem szokott csak úgy elkallódni.

– Nyugalom, lányom! Hosszú volt az út idáig, volt időm jól átgondolni.

Segített talpra állni Mutullónak.

– Nézzétek ezt a leányzót! Ki hitte volna, hogy ilyen fontos személy lakik a falunkban?

– Fontos személy? – kérdezett vissza a lány keserűen. – Ha legalább én sejteném magamról, hogy miért! Mit akart megtudni tőlem ez az alávaló briganti? Mi volt az a különleges dolog, amit emlegetett? Azt mondta, a régi titkommal van kapcsolatban. De hát abban semmi olyan…

– Állj, állj, állj! – állította le Pattaputi. – Az a legjobb, ha mi semmit sem tudunk. Ki tudja, később akar-e majd faggatni minket is valaki más! Ne mondj nekünk semmit, akkor mibelőlünk se tudnak majd kiszedni semmit.

– Egyetértek – bólintott Zsürön.

– Így a legbiztonságosabb – helyeselt Szuszinta.

– Mutulló! – folytatta Pattaputi parancsnok, ünnepélyesen kihúzva magát. – Sajnálatosan tragikus hírt kell közölnöm veled. Amikor az imént Venghd ügynöknek megmutattad az udunniumi hegy oldalában vezető titkos csempészösvényt, egy váratlan földcsuszamlás elsodort benneteket. Mindketten végzetes balesetet szenvedtetek. Ó, jaj! Megrendítő és végtelenül szomorú fordulat. Az ügynök holtteste nemsokára felbukkan ott a sziklák alján, de a tiédet sajnos elsodorta a Tenger. Úgyhogy ennek folyamodványaként neked sürgősen el kell tűnnöd erről a környékről. Nem helyes dolog a holtaknak vidáman sétafikálni a jámbor falusiak közt. Rossz példát mutatna. Tehát most nagyon diszkréten és nagyon ügyesen távozol. Mindent hátrahagysz. Itt neked többé már nem biztonságos.

A vén nyúl töprengve megvakarta a füle tövét.

– De várjunk csak! Egyedül szökni? Ilyen veszélyeztetett, kiszolgáltatott helyzetben? Hm, hm. Egy kis segítség jól jönne most. De ki az, aki… Vajon ki?

Ravaszkásan rámosolygott a farkasfiúra.

– Rabaró úrfi! Úgy tudom, mostanában nincs semmilyen sürgős dolga. Tudna egy kis időt szakítani arra, hogy biztonságos helyre kísérje Mutulló kisasszonyt?

– Mármint én? – motyogott zavarban Rabaró. Félszeg pillantást vetett a meglepődött farkaslányra.

– Igen, mármint ön! Ez a pontos kifejezés, Rabaró úr: mármint ön! – kurjantott vidáman a nyúl és elégedetten összecsapta a kezét, mint akinek sikerült megoldani egy bonyolult feladatot. – A holmija miatt nem kell aggódnia. Mindent megőrzünk. Vagy ha netán levél érkezik öntől, hogy milyen címre szállíttassuk, rábízzuk egy megbízható fuvarosra és sértetlenül mindent kézhez kap.

– Főnök! – vigyorgott Szuszinta. – Otthon rajzolok magának kartonpapírra egy szép kitüntetést, kiszínezem, kivágom és este ünnepélyesen föltűzöm a zubbonyára!

– Nem kell elkényeztetni ezt a vénséget, kislányom, mert úgy odaszokik, hogy végül soha nem fogja átadni neked az íróasztalát! – morgott Zsürön.

Nekilendültek, hogy Venghd ügynök holttestét a végső nyughelyére szállítsák.

A fehér uniformisos bivaly éppen vacsorázott, amikor a csendőrparancsnok aznap este betért a ralpatáni útiházba. Ibarra asszony a pult mögül aggódva, kérdő arccal figyelte, de a parancsnok most nem foglalkozott vele, csak egy megnyugtató, rövid fejbiccentést küldött felé.

– Megengedi? – az öreg nyúl letelepedett az asztal mellé.

A bivaly nem szakította félbe az evést, csak intett, hogy figyel.

– Kellemetlen hírrel jöttem – sóhajtott Pattaputi parancsnok. – Mint bizonyára tudja, Venghd ügynök azzal a letartóztatott farkaslánnyal és jómagammal a mai nap folyamán Ust faluba ment. A lányból sikerült információt kicsikarnia az udunniumi hegy oldalában vezető titkos csempészútvonalról. Ezt akarta ellenőrizni. Sajnos… a vizsgálat tragédiába torkollott. Magam sem tudom, hogy szerencsétlen véletlen az ok, vagy a lány előre eltervezte, hogy csapdába csal minket, de az állítólagos csempészösvény, amire a lány vitt, veszélyes, hegyomlásos szakaszon vezetett. Az udunniumi hegyoldalon könnyen megtörténik a tragédia. Bekövetkezett az, amitől féltem: egy váratlan földcsuszamlás elsodorta az ösvényt, vele őket is. Mindkettőjük a Tengerbe veszett. Én, mivel mögöttük messzebb lépkedtem, szerencsésen megmenekültem. Ők ketten sajnos… A testük talán még látszik a lenti köveken, hacsak az emelkedő dagály el nem sodorja majd az esti órákban.

A bivaly közben szorgalmasan forgatta a villáját. Nyelte a mannahínárt, rágott, hallgatta a csendőrparancsnok beszámolóját, bólogatott. Addig nem is szakította meg a programját, amíg a táljából ki nem kotorászta az utolsó falatokat is.

Fölvett egy asztalkendőt, gondosan megtörölgette a száját. Eltűnődve merengett még egy kicsit.

– Nézze. Nekem olyan egyszerű arcberendezésem van, hogy emiatt engem mindenki hülyének néz. Nem mondhatom, hogy ez nekem jólesik, de mit tehetek. Már hozzászoktam. Nyugi, nyugi. Üljön vissza. Beszéljük meg. Hozasson magának sört, hogy legyen mibe kapaszkodnia. Ha valaki ideges, mindig jól jön egy stabil pont, amihez rögzítheti magát.

A pult felé integetett, jelzett Ibarra asszonynak, hogy a vendég úrnak egy nagy korsóra lenne szüksége.

– Tudja, parancsnok, jó pár napig tartott az út Venghddel, amíg ideértünk. Volt időm közben kiismerni őt. Sumák fickó volt, de nem túl rejtélyes. A csempészet, ami miatt érkezett, körülbelül annyira érdekelte, mint hogy én hány tappa csuhét használok el a budin seggtörlésre. Ő a saját kis ügyével volt elfoglalva, az izgatta, csakis amiatt jött. Na és. Mi közöm hozzá, engem csak testőrnek tettek oda mellé. Ő a főnök, azt csinál, amit akar. Ha saját zsebre dolgozik, az legyen a hivatal problémája. Úgyhogy, ha ő most a saját ügyei után futkározva kicsit erősebben szaladt neki valami falnak, az az ő baja. Engem arra utasított, maradjak ki belőle. A parancs az parancs. Kimaradok. Hogy még tovább pontosítsam a hozzáállásomat: nagy ívben teszek rá.

Közben megérkezett a sör. Hozzákoccantotta a saját korsóját Pattaputiéhoz, és jóízűen legurította a torkán, ami még benne volt. Az öreg csendőr, aki a meglepetéstől eddig megkövülten ült, gépiesen követte a példáját.

– Viszont a hivatal az hivatal, öregem. Itt mindent le kell papírozni. Úgyhogy maga mint Ralpatán csendőrparancsnoka megírja a jelentését az esetről. Részletesen, precízen. Reggel átballagok Ustba, az ottani falubíró megírja az ő jelentését. Ahogy egy ilyen falubírótól kitelik, girbegurba sorokkal. Erre a részletre kéretik ügyelni. Én magam személyesen megtekintem a szomorú emlékű helyszínt, és én is megírom a jelentésemet erről a kötelességteljesítés közbeni hősies halálról. Aztán fordulok vissza a Fővárosba, mert már az idegeimre megy ez a csöndes, unalmas porfészek. És ha most éppen azon töpreng, mennyi pénzt csúsztasson ide nekem az asztal alatt, akkor befejezheti a fejszámolást, mert ha ilyesmivel próbálkozik, szájon vágom. Még egy sört?

3.
A KÉT NŐVÉR TÖRTÉNETE

A Temperamentumokrul s különböző természetekrül

Írta Kapullirusz nyúl medicus, Királyi Főváros.

A régiek a Temperamentumok különbségét ama négy nevezetes elementumban, a Tűzben, Vízben, Légben, Földben keresvén négy klasszis szerént osztották. Látván ugyanis, hogy némelyek forró, meleg, sebes vérűek, fennhéjjázók, haragosok sat., mások ellenben hideg, lágy, hígas húsúak, lomhák, ostobák sat., amazt a Tűznek, emezt a nyers, hideg Víz bennök való rendkívüli bővségének tulajdonították. Akiknek vére piros, híg, könnyű és sok, ezekben a Léget, kiknek pedig fekete, száraz, nehéz és hideg, ezekben a Földet látták bővelkedni. Ámbátor a mai tudomány a régiek meglátását tovább gondolván a Temperamentumokról való felosztást újólag bővebb fundamentumon állítja s módosítja.

ÚJONCOK ÚJ FELADATRA

Az úton kis katonacsoport ballagott. Hangoskodtak, nevetgéltek, taszigálódtak. Miért ne hangoskodtak volna? Fiatalok voltak, alig néhány hónapos újonc mindegyik. Frissek, vidámak, szabadok. Mert a katona a legszabadabb teremtmény a világon. Mi gondjuk is lenne? Bárhová veti őket a sors, van fedél a fejük fölött, van jó ruhájuk, teli a hasuk, ezzel nekik semmi dolguk. Hogy mi lesz holnap, mi lesz jövőre, az a parancsnok gondja, mit törődnek ők ezzel? Nincs aggódás, tervezgetés, takarékoskodás, szűkölködés, ők élnek a mának, vidáman, tettre készen. Ha most azt a parancsot kapták, hogy jelentkezzenek Zsadúr brigadérosnál a Larton-mezei táborban, akkor mennek és jelentkeznek, nincs ezen mit gondolkodni. A lényeg, hogy addig is jól telik az idő.