Copyright © Stefano Bottoni 2025

Hungarian edition © a Magyar Hang kiadója: Alhambra-Press Kft., 2025

Szerkesztette: Pethő Tibor

Borítóterv: P. Szathmáry István

Tördelés: Tézli Zoltán

Korrektúra: Darvasi Linda

ISBN 978 615 6682 15 4

Készült a Magyar Hang kiadója,

az Alhambra-Press Kft. gondozásában Budapesten

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

I. A kezdetektől 1848-ig

A középkori Magyarországtól az oszmán invázióig: egy regionális hatalom

Felszabadítás és leigázás: a Habsburg Birodalom a XVIII. században

A reformkor és a magyar azonosságtudat nacionalizálása

II. A Habsburg Birodalom esküdt ellensége és kulcsszereplője, 1848–1905

A forradalom örvényében

Elnyomás, neoabszolutizmus és kiegyezés

Magyarország és a dualizmus

A magyar zsidóság aranykora

Gazdasági felzárkózás Ausztriához

Alávetett országból birodalomalkotó elem

III. A forradalmaktól a tekintélyelvű megújulásig, 1905–1938

Az 1905-ös magyar belpolitikai válság és a birodalmi rend globális megingása

Ruritánokból megalománok

Egy független ország gyászos születése

Trianon: végállomás vagy a válság egyik pontja?

A Horthy-rendszer mint korlátozott parlamentarizmus

A tekintélyelvű konszolidáció

Az agrárkérdés és az ingadozó külpolitika

Szélsőségesség totális politika nélkül?

IV. Birodalmi önkény és társadalmi erőszak, 1938–1963

Zsidótörvény, területi revíziók és a semlegesség lehetetlensége

Teleki Pál és a vonakodó szövetséges Magyarország

A gonosz banalitása

A szakadék mélyén

(Fel)szabadulás, megszállás, szovjetizálás

A sztálinizmus importja és korrekciója

1956: egy vereség győzelme?

V. Nyugati minták nyomán, 1963–2004

A jó szocialista földesúr

Itália mint „szívélyes ellenség”

Manőverek a birodalomban

Lassú elszakadás a szovjet galaxistól

Kádár öröksége

Felülről berendezett demokrácia?

Euroatlanti integráció és szociális válság

Az Orbán-tényező

A töréspont felé

VI. Menekülés a senki földjére. Az illiberális fordulat, 2004–?

A mintakövetés zsákutcája

A Nemzeti Együttműködés Rendszere

Elefánt a porcelánboltban? Magyarország és az Európai Unió

Birodalmi álmodozások és életveszélyes barátságok

Zárszó helyett: A hamis realizmus foglyai?

Megszakított fejlődési ívek

Félreértett demokrácia

A nemzeti történelem mint „taktikai igazság”

Felhasznált irodalom

Névmutató

Előszó

Röviddel a vérbe fojtott 1956-os forradalom után egy párizsi száműzetésben élő román értelmiségi levelet írt egy otthon élő régi barátjának, Constantin Noica filozófusnak. Úgy fogalmazott, hogy azok, akiktől fiatalon félt, és akiket szívből gyűlölt – a magyarok – most furcsa érzelmeket váltottak ki belőle. A levél szerzője, Emil Cioran az Osztrák–Magyar Monarchiában született, és abban a nemzetépítő, radikális jobboldali erdélyi román szellemben nevelkedett, amely ősi és természetes ellenségként tekintett a magyarokra, és még 1936-ban arról írt, hogy a magyarok „conquistador nép, amely odajutott, hogy disznókat hizlal. Példátlanul félrecsúsztak.” 1956 őszén azonban ez a nép képes volt fellázadni a szovjethatalom ellen, és hősies harcot vívott nemzeti szabadságáért. Cioran gyűlöletét felváltotta a csodálat.

Irigylem a nyelvüket is, amely vad és olyan szépségű, hogy semmi emberi nincs benne, egy másik világ hangjaival, erőteljes és maró, imádságra, sikolyokra és könnyekre teremtett, a pokolból felszálló, hogy megörökítse hangsúlyait és pompáját. Bár csak a káromlásait ismerem, mégis mérhetetlenül szeretem, nem fáradok bele a hallgatásába, elbűvöl és megborzongat, bűvöletének és borzalmának, mindazoknak a nektárral és méreggel teli szavaknak, amelyek annyira megfelelnek a gyötrelem igényeinek.1

A nyugati emigrációban élő gondolkodó tovább hordozta a két világháború közötti nemzeti esszencializmus kétes hagyományát. Ugyanakkor felismerte a magyarokban a lázadó típust, aki elutasítja a társadalmi normákat, és a lázadásban találja meg a szabadságát. Felvillant benne a honvággyal teli „kelet-európaiság”, a leigázott népek romantikus és lehetetlen sorsközössége is. Budapesten zajlott egy történelmi léptékű esemény és a román nemzet kimaradt belőle, mert nem volt képes fellázadni – ahhoz nyugatos civil kurázsi és társadalmi szolidaritás lett volna szükség –, és inkább belenyugodott a saját helyzetébe. Mindez másképp alakult 1989-ben.

Beszélhetünk-e sajátos magyar történelemről? Amennyiben elfogadjuk, hogy nincsenek előre megírt történelmi forgatókönyvek és a nemzetkarakterológia hibás kiindulópont, hiszen téves és veszélyes elgondoláson alapul, akkor nincs semmilyen „magyarkérdés”, mert a magyar történelem nem egyedi jelenség. Magyarkérdés ugyanakkor van, ha annak tükrében vizsgáljuk történelmi fejlődésünket, hogy mi alakította és alakítja a döntéseinket, amikor választás előtt állunk. Miért szenvedtünk sorozatos vereségeket amiatt, hogy helytelenül mértük és mérjük fel geopolitikai helyzetünket. Reinhard Koselleck, a XX. század egyik legjelentősebb történésze a vesztesek méltóságáról beszél egy szintén híres pályatárs tolmácsolásában:

A győztesek oldalán helyet foglaló történészek hajlamosak a rövid távú sikert egy utólagosan gyártott teleológiával értelmezni. A legyőzöttek nem így gondolkodnak. Ők elsősorban azt tapasztalják, hogy minden másképp történt, mint remélték vagy tervezték. Nekik nagyobb szükségük van arra, hogy megmagyarázzák, miért történtek másképp a dolgok… rövid távon a történelmet a győztesek írják. Hosszú távon azonban a történelmi megértés előrehaladása a legyőzötteknek köszönhető.2

Mennyire igaz a mi esetünkben? Majdnem azóta gondolkodom ezen a kérdésen, amióta érdekelni kezdett a magyar történelem az 1990-es évek közepén. De nincs rá megnyugtató válaszom. Sőt, néha az az érzésem, hogy a történelem semmit nem tanít és nincs az az akármennyire negatív és traumatikus történelmi tapasztalat, amely képes lenne jobb belátásra bírni a hibára készülőket. A Közép-Európai Egyetem Nádor utcai épületében ma is Soros György gondolatai fogadják a látogatókat:

A gondolkodás soha nem tud teljesen felzárkózni a valósághoz; a valóság mindig gazdagabb, mint a mi megértésünk. A valóságnak megvan az a hatalma, hogy meglepetést okozzon a gondolkodásnak, a gondolkodásnak pedig megvan az a hatalma, hogy valóságot teremtsen. De nem szabad elfelejtenünk a nem szándékolt következményeket – az eredmény mindig eltér a várakozásoktól.

Mennyi keserű igazság van a nyugatos rendszerváltást megtestesítő, majd Bécsbe száműzött CEU létrehozójának szavaiban. Az egész magyar jelenkor nem más, mint egy nem szándékolt következményhalmaz. Gyakran ki nem kényszerített hibákkal, amelyekből túl ritkán vagy túl későn okultak elődjeink – de mi sem lettünk okosabbak.

A könyv, amit az Olvasó a kezében tart, tudományos igényű történelmi esszé, egyben társadalmi vitairat. Meggyőződésem, hogy Magyarország a XIX. század óta globális folyamatok laboratóriumként szolgált, és ez a magyarázatra váró jelenség vezethetett a jelenlegi politikai berendezkedéshez és kulturális visszafejlődéséhez is. Csak a történelem segíthet eligazodni annak megértésében, hogy Orbán Viktor miniszterelnök miért fordulhatott el a mérsékelt, eurokonform konzervativizmustól a szélsőséges Nyugat-ellenesség irányába, melynek eredménye a hatodik magyar tekintélyelvű rendszer kiépülése egy röpke évszázad alatt. Olyan jellegzetesen közép-európai és specifikusan magyar pályaíven kell végigtekintenünk, amelyen szorosan összefonódnak illúziók, csalódások, abszurd jelenetek, tragikus félreértések és megbocsáthatatlan bűnök.

A mai Magyarország többszörösen traumatizált közösség. Olyan történelmi kataklizmák nyomán alakult ki, amelyeket konszolidációra törő és regenerációs üzeneteket közvetítő időszakok követtek. Ezek viszont újabb traumákat hordoztak magukban, következtében pedig ördögi kör zárult be. Mindezeket figyelembe véve teszek kísérletet arra, hogy közérthetően, (ön)kritikusan, de szeretetteljes módon és javító szándékkal helyezzem globális összefüggésrendszerbe a magyar történelem fordulópontjait és nyitott kérdéseit.

Miért van szükségünk mítoszoktól és ábrándoktól mentes múltképre? Elsősorban azért, hogy értelmesebben, hasznosabban tudjunk reflektálni arra, kik is vagyunk mi, magyarok. Miben vagyunk egy tágabb, teszem azt európai közösség része és miben vagyunk egyediek, különutasok? Hogy közérthetőbb legyek, vegyünk egy kézenfekvő példát: a magyar nyelv sajátos helyzetét tágabb környezetünkben. Régi és kedvelt közhely, hogy nyelvünk csodálatos kapocs, a magyarsághoz való tartozás legmarkánsabb azonosítójele. A gondot az okozza, hogy ez a nyelv nem tud minket összekötni senki mással. Az első világháborúig nem magyar származásúak tömegei sajátították el – gyakran akaratuk nélkül – ezt az idegenül hangzó nyelvet. Ma azonban a született magyar anyanyelvűeken kívül szinte senki nem érti – és csak nagyon kevesen tanulják meg. A modern magyar kultúra megteremtése, terjesztése és fejlődése járulékos mellékhatásként magában hordozta elkülönülésünk veszélyét.

Rejtett kincs maradt és marad tehát a nyelv mindazok számára, akik nem tagjai a titkos társaságnak: nem kapták ajándékba anyanyelvként, vagy nem gyakorolták sokéves nyelvtanfolyamokon. Tapasztalatom szerint a magyarok egyszerre örülnek ennek a kivételezettségnek és szenvednek miatta. Nyelvünk átjárást biztosíthat a különböző kultúrák között, mert jelentős germán, szláv, török, latin elemeket is magában foglal. Hajlamosít azonban a mással, az idegennel szembeni erős ellenállásra. Ebből is adódhat, hogy a „magyar kivételességre” való büszkeségünk többször vált az ellenségesnek érzett külföldtől való kóros elszigetelődésünk kiindulópontjává. A világ bűne ugyanis az, hogy nem érti a magyarokat és gondolkodásmódjukat a világ dolgairól. Elsősorban az foglalkoztat tehát, hogy milyen a közelünkben élők, illetve a távolabbi nemzetek magyarságképe, mit üzenünk létezésünkkel a nagyvilágnak.

Pedig Magyarország ezeréves történelme során évszázadokon át nem egyedül állt, hanem szervesen beleszövődött európai birodalmak és szövetségek textúrájába. A modern korban, egészen az első világháborúig az ország a hatalmas, többnemzetiségű oszmán és Habsburg államalakulatok része volt. A XX. század folyamán közvetlenül és mélyen érintett minket a nemzetiszocialista és a szovjet birodalom ideológiai összecsapása. A kelet-európai rendszerváltások és a hidegháború vége után pedig sikerült visszatérnünk a hagyományos kerékvágásba: az Európai Unió és az euroatlanti védelmi rendszer tagjaként beilleszkedtünk ismét a centrum–periféria rendszer dinamikájába. A magyar történelem tehát korántsem csak „nemzeti” ügy: birodalmi, posztbirodalmi vagy éppen antibirodalmi történelem, amelyet az egymást váltó uralmi korszakokban erőteljes és változatos identifikációs modellek tarkították. A magyar történelmi eseményekkel foglalkozva tehát olyan általános kérdésekhez kell nyúlnunk, mint a birodalmiság, a (de)globalizáció, a (de)kolonizáció, a (dez)integráció vagy éppen a szuverenitás. Ami látszólag csak egy kis ország története, az valójában a korunkban zajló nagy globális folyamatok szerves része.

A Kárpát-Duna-medence, az elmúlt évezredben és ma – még a nemzetállamok által uralt kontextusban is – zavaros összefonódásokkal, keveredésekkel teli nemzetiségi, kulturális és nyelvi tér: porózus terep. A magyar történelem tehát nem ér véget a Magyarország jelenlegi államhatáránál, de nem is szorítkozhat a „magyarok” történelmére. Ahogy a romániai Erdély, a mai Szlovákiának részben megfelelő Felvidék – vagy még pontosabban Felföld –, a korábban jugoszláv, ma szerbiai Vajdaság, vagy a független Ukrajnához tartozó Kárpátalja története sem korlátozódik a románok, szlovákok, szerbek vagy ukránok történelmére. Összeforrtak a Magyar Királyság és a Habsburg Birodalom történetével, annak 1918-ban történt felbomlása után is. Az a több mint kétmillió magyar, aki még mindig az egykori osztrák–magyar területeken él, kettős történelem részese: az „új” állam és egyben az egyetemes magyarság polgárai. Másfelől, történelmünk szerves része az a sok millió román, szerb, szlovák, horvát, roma, zsidó, sváb, ruszin, akik a Magyar Királyság területén éltek.

Létezik tehát egy sajátos, transznacionális magyar történelmi tér. Az olyan földrajzi kifejezések használata, mint a „Kárpát-Duna-medence”, és az integrált történelmi tér joggal emlékeztet azonban egy korántsem ártatlan fogalomra: az 1991-ben különvált volt szovjet tagköztársaságokat sújtó orosz birodalmi gondolat, a russzkij mir ideológiájára. Az „orosz világ” fogalmát a kilencvenes évek végén dolgozták ki moszkvai geopolitikai stratégák, Vlagyimir Putyin elnök is ebből kiindulva magyarázza a szovjet birodalom pusztulását és a birodalmi újjáépítés szükségességét. Holott a Szovjetunió megszűnésének nem a Moszkvában sokat kárhoztatott nyugati ármánykodás volt a fő oka, hanem a szovjet típusú rendszerek által kínált modernizációs alternatíva kudarca. Fontos arra emlékeznünk, és arra emlékeztetni a XXI. századi magyarokat, hogy nekünk is volt russzkij mirünk. Az első világháború után több évtizeden keresztül a magyar politika és közvélemény egésze a területi revízió lázában élt, amelynek célja nemcsak Magyarország korábbi területének visszaszerzése volt, hanem a birodalmi státusz helyreállítása is. Ezért pedig rendkívül súlyos árat fizettünk.

Közép-Európa legizgalmasabb és legvitatottabb öröksége a Habsburg Birodalomé. Az itt élők különböző nyelveken beszéltek és többféle hitet vallottak, de ugyanannak a történelmi térnek voltak a részesei; lakosai a rituálék, konyhai receptek, káromkodások és ünnepek széles skáláján osztoztak. Érdemes arra gondolnunk, hogy ma nem kevesebb mint kilenc különböző nemzetállamhoz tartoznak, és többségük anyagi és polgári fejlődése az első világháború után, már nem érte el a korábban a Habsburgok által garantált színvonalat. Ennek ellenére a mai Közép- és Kelet-Európa még mindig őriz olyan építészeti és családi emlékeket, amelyek csak a magyarul tudóknak és személyes tapasztalattal bíróknak jelentenek valamit. Innen nézve új értelmet nyerhet a Trianon-trauma, amit a nacionalista retorika a saját céljaira használt, és használ ma is. Az 1918-as katonai összeomlás nemcsak az ország területi feldarabolásához vezetett, hanem a birodalmi keret, lépték és méltóság elvesztése a homogén nemzetállam pályájára állította a magyar politikai elitet. Eközben több millió magyar súlyos dilemma elé került: elfogadják-e másodrendű állampolgári státuszukat a monarchia utódállamaiban, vagy elhagyják szülőföldjüket. Ez az összetett dráma határozza meg a magyar jelenkort.

Munkám nem a közelmúlt magyar történelmének tankönyvszerű összefoglalása. Inkább közéleti elmélkedés a magyar történelem apropóján közös dolgainkról. Az általam felhasznált forrásművek Magyarország és Kelet-Európa általános történelmétől a szakosodott tanulmányok széles skálájáig terjednek. (Ezek a kötet végén szereplő irodalomjegyzékben találhatók.) Vannak azonban szerzők, akiknek olyan szellemi adóssággal tartozom, amely messze túlmutat a puszta hivatkozásokon, idézeteken. A magyar történelmi dinamika értelmezésében útmutatóim Bibó István és Szűcs Jenő, két olyan gondolkodó, akik nélkülözhetetlenek a birodalmak és a nemzetállamok, valamint a három nagy európai történelmi tér (Nyugat, Közép, Kelet) viszonyának Nagy Károlytól napjainkig tartó hosszú távú tanulmányozásához. A szakterületemhez közelállók közül ki kell emelnem Holly Case amerikai történész zseniális könyvét a modern kori kérdések kialakulásáról (például a „nemzetiségi kérdés”, a „keleti kérdés”, a „női kérdés” stb.) és szerepét az azt támogató vagy éppen elutasító művelt közélet megteremtésében. Fontosnak tartom Andrea Graziosi olasz történész Kelet-Európa peremvidékein az etnikai radikalizálódás, a totalitárius ideológiák és a társadalmi erőszak kapcsolatára adott inspiratív magyarázatát. Sajnálatos, hogy ezek a jelentős művek nem érhetők el magyarul.

Három olyan jeles magyart is szeretnék megemlíteni, akiknek a nemzeti történelem „katasztrófa előtti” pillanataihoz (a XX. század eleje; a második világháború utáni időszak; a 2000-es évek eleje) fűződő gondolatai segítettek összekapcsolni a magyar politikai kultúra időben távoli, ám rossz irányba tartó folyamatait. Az első Ady Endre, a végzet látnoki prófétája, akinek a „boldog békeidők” társadalmának hibáiról szóló vádbeszédeit az első világháborús katasztrófa sajnálatosan igazolta. A második Márai Sándor, akinek 1943-ban elkezdett és haláláig írt naplója fájdalmas önvizsgálat Magyarországnak a második világháború katasztrófájában való felelősségéről, amely 1972-ben megjelent Föld, föld… című regényében csúcsosodott ki. A harmadik Tamás Gáspár Miklós, a kolozsvári származású filozófus és másként gondolkodó, aki kortársainál előbb és élesebben érzékelte a posztkommunista demokrácia válságát. TGM 2002 és 2010 közötti közéleti írásai zseniális és szomorú látleletek a társadalmi bázis nélkül vegetáló demokratikus berendezkedés csúfos kudarcáról – ne feledjük, néhány esztendővel a Nemzeti Együttműködés Rendszerének születése előtt vagyunk.

Személyes ok is vezetett, hogy az ország jelenlegi határain kívülről származó értelmiségieket említettem. Jómagam Olaszországban, olasz–magyar családban születtem, felnőtt életem nagy részét Magyarországon, a magyar kultúra és politika közegében töltöttem. A magyar történelem iránti szenvedélyemet meghatározó téma a Romániával sokáig vitatott hovatartozású, majd a második világháború után végleg elvesztett terület, Erdély és népeinek története. Amikor Erdély gyönyörű városaiban sétálok, mentes vagyok minden belső feszültségtől, idegenségérzettől. Szerencsésnek tartom magam, hogy olyan történelmi térben mozoghatok, amelynek nyelvét és kulturális kódjait el tudtam sajátítani. Olyan térben, amelynek összetettsége nem ijeszt meg, mert olyannak szeretem és tisztelem, amilyen ma, és nem olyannak, amilyennek a román vagy a magyar nacionalisták szerint lennie kellene. A kortárs magyar kultúra többközpontú; ennek hangsúlyozása azért is elengedhetetlen, mert gyakran esünk abba a hibába, hogy minden értelmezési perspektívát a fővárosra, Budapestre szűkítünk le. Nemcsak azért, mert a tizennégymillió magyar közül csupán kettő él a magyar fővárosban, hanem azért is, mert a jelenkori magyar történelem a maga mélységében úgy érthető meg, ha a bezártsággal és identitásválsággal küzdő ország kulturális, szellemi létét globális keretekben értelmezzük.

Magyarország több mint húsz éve teljes jogú tagja az euroatlanti politikai és védelmi szövetségi rendszernek, ennek ellenére semmi okunk az ünneplésre. Orbán Viktor Magyarországa fényévekre távolodott attól az országtól, amelyet a posztkommunista átmenetekkel foglalkozó magyar és nemzetközi szakirodalom már a kilencvenes években többé-kevésbé jól működő demokráciaként és piacgazdaságként említett. Különös érzés ma újraolvasni Romsics Ignác 1999-ben kiadott korszakos összegzésének záró mondatait az ország kilátásairól az új évezred hajnalán:

(…) Magyarország minden bizonnyal a NATO teljes jogú tagja lesz, s az európai uniós tagság is elérhető közelségbe kerül. Magyarország ezzel vissza fog kerülni azoknak az államoknak a sorába, amelyek közé először a kereszténység felvételével lépett csaknem 1000 évvel ezelőtt, s amelyek közé ettől kezdve a magyar nép lélekben, gondolatban a legnagyobb „balsors” idején, az ázsiai vagy eurázsiai birodalmak uralma alatt, az Európa nyugati felétől idegen gazdasági, társadalmi és politikai formák közepette is, mindig és rendületlenül sorolta magát.3

Bő negyedévszázaddal később azzal szembesülünk, hogy teljesen másképp alakult a világ – és főként Magyarország sorsa. Mi történt velünk? Vagy pontosabban fogalmazva mit követtünk el (nemcsak az állam irányítói, hanem mi, állampolgárok, a nemzeti közösség és a társadalom)? Miért nem tudtunk vagy akartunk fenntartható demokráciát működtetni? Elromlott, ami korábban jó volt? Vagy két politikatudós provokatív tanulmányát idézve, nem arról van-e szó, hogy túlzott elvárásokat fűztünk az 1989-es magyar rendszerváltáshoz, és a demokratikus konszenzus hiányában a többpárti nyugatos berendezkedés nem volt más, mint kipukkanásra ítélt felfújt lufi, amelynek kevesebb volt a demokratikus tartalma, mint amit feltételeztek?

Nem célom az önsajnálat erősítése, vagy a szintén felesleges önostorozás. A megértés jegyében azt szeretném, ha büszkék tudnánk lenni mindarra, amit eddig elértünk, de képesek lennénk felelősséget is vállalni mindazért, amiben kudarcot és szégyent vallottunk. „A múlt nem mögöttünk van, hanem alattunk, rajta állunk” – írta az 1970-es években Mikó Imre kolozsvári kisebbségjogász és politikus, akinek változatos életútjában sűrítve megtalálhatjuk a XX. századi szinte összes magyar ellentmondását. Közelmúltunk nem sikertörténet, de ha egészségesebb fejlődés útjára lépve változtatni akarunk, akkor le kell számolnunk a nemzeti bezárkózással, az azt kísérő tudatromboló folyamattal. Fontos tehát, hogy ne csak a szépre emlékezzünk, hanem az igazra is.

Köszönetnyilvánítás

Hálás vagyok a Magyar Hangnak, hogy lehetővé tette ennek az eredetileg olasz szakmai közönségnek írt munkának a magyar nyelvű megjelenését. Útközben jelentősen átalakult a szöveg. Az első vázlat magyarításért köszönet illeti Rényi Andreát, a nyelvi és szakmai lektorálás pedig Pethő Tibor munkáját dicséri, aki türelemmel és empátiával valóra váltotta a szeszélyes szerző nyelvi elképzeléseit. Továbbá köszönet P. Szathmáry Istvánnak a borító remek grafikájáért, Darvasi Lindának az olvasószerkesztésért és Tézli Zoltánnak a tördelési munkáért.

Köszönettel tartozom mindazoknak is, akikkel az utóbbi évtizedekben alkalmam volt eszmét cserélni a magyar történelem sorskérdéseiről. Meg sem kísérlem megnevezni a szellemi kalandban résztvevőket, de biztos vagyok benne, hogy sokan felismernek majd egy gondolatmenetet, idézetet, párhuzamot, amelyet ők inspiráltak. Szívből köszönöm nekik az önzetlen segítséget. Magányos szakma ez, de felemelő érzés úgy elképzelni, mint egy csapatmunka. Amit jónak talál az Olvasó, a magyar és nemzetközi történészközösség szakmai és emberi együttműködésnek köszönhető. Ami kifogásolható, az a szerző kizárólagos felelőssége.

Budapest–Firenze, 2025. november 12.

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License