Oroz klazzika

Összeállította Daniel Majling

– részlet –

Fordította: György Norbert

This book was published with a financial support from SLOLIA, Centre for Information on Literature in Bratislava.

This project has been supported using public funds provided by Slovak Arts Council.
This publication reflects the views only of the author, and the Council cannot be held responsible for the information contained therein.

Published in co-edition with BRAK, Bratislava, Slovakia.

Daniel Majling: Ruzká klazika
Copyright © BRAK, Bratislava, 2017
Hungarian translation © György Norbert, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Typotex Világirodalom
ISSN 2064–2989
ISBN 978 963 493 197 3

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Mandl Orsolya
Borítóterv: Stark Attila
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

J. M.-nek

Előszó

Az orosz klasszikusokkal öt évvel ezelőtt találkoztam először, abban az időben, amikor még messze nem foglalkoztak annyit a témával, mint manapság. A kolléganőm, aki akkoriban a Comenius Egyetem bölcsészkarán tanított orosz nyelvet és irodalmat, elmesélt egy bizarr történetet egy diákról, aki a vizsgán a beavatottak fölényével és magabiztosságával mondott fel egy gusztustalan, fekális humorral és a legperverzebb obszcenitással fűszerezett történetet, és pofátlanul azt állította, hogy azt Dosztojevszkij írta. A kolléganő más körülmények között mindezt egyszerűen a pimaszság számlájára írta volna, s hogy az illető csak blöffölni akar, mert nem készült a vizsgára; csakhogy ez a diák a legbecsületesebbek közé tartozott az évfolyamban, s korábban soha nem tapasztalt nála hasonló viselkedést.

Hamar elfelejtettem volna a történetet, ha egy évre rá nem olvasok egy hírt arról a kamionról, amelyet a vámhatóság kapcsolt le a felsőnémeti határátkelőn. A vámosok arrafelé gyakran belebotlanak olyan tehergépkocsikba, amelyek márkás cikkek olcsó utánzatait szállítják Kínából (adidad, nikhe), ezúttal viszont a kamionban nem hamisított ruhaneműk voltak, még csak nem is parfümök, hanem könyvek. Dostojevzski, Tolsztoi, Toorgenef – maradandó irodalmi értékek olcsó utánzatai olyan emberek számára, akik nem engedhetik meg maguknak, hogy eredeti és igényes orosz klasszikusokat olvassanak. Egy újságíró ismerősöm mondta, hogy leginkább a félreeső gömöri és nógrádi falvakban találkozhatunk olyan emberekkel, akiknek akad egy-egy Tsehov-mű a polcán, és akik azt gondolják, hogy ha elolvassák az ilyen olcsó hamisítványokat, akkor teljesen felszentelve lesznek az orosz klasszikusok nagy témáival kapcsolatban, úgymint Isten, szerelem, halhatatlanság, bűn, büntetés és halál. Nem lehetett meggyőzni őket, hogy Csehov nevében nincs „t” betű, és hogy a szerző soha nem írt obszcén novellát egy kozákról, akinek a leghűségesebb társa egy ló. (Nem szeretném most itt bővebben kifejteni, miről is szólt az a bizonyos novella.) Az orosz klasszikusoknak az ilyen olcsó utánzatain – vagy ahogy az újságírók az utóbbi időben nevezik: az oroz klazzikán – szocializálódott emberekkel nehéz diskurzust folytatni a lét nagy kérdéseiről, mert bár az oroz klazzika első ránézésre valóban olyan témákat, szereplőket és környezetet mutat be, amelyek Dosztojevszkij, Tolsztoj vagy Turgenyev munkásságára emlékeztetnek, de a könyvek értékei már a második olvasás után aktualitásukat vesztik.

Néhány hónappal a hamis orosz klasszikusokat szállító kamion felfedezése után a barátom egy civil szervezet képviseletében felhívta a figyelmem arra, hogy milyen embertelen körülmények között készülnek az efféle könyvek. A szerzők, akik az orosz klasszikusok hamisításából élnek, állítólag rendszeresen alkotótáborokban vesznek rész valahol Északkelet-Kína félreeső részein. E táborokról a múlt év elején az Amnesty International riportere írt jelentést, aki egy rövid időre megfordult az egyik ilyen helyen mint Goncsár-szakértő, és az orosz irodalom professor emeritusának adta ki magát.

A táborokban többnyire az irodalom professor emeritusait alkalmazzák, ezek közül is leginkább az epilepsziásokat, akiket arra kényszerítenek, hogy literszámra vedeljék a vodkát, anarchista köröket alapítsanak, és Isten létezéséről vitatkozzanak, hogy ezzel is megközelítsék azokat az életfeltételeket, amelyekben a valódi orosz klasszikusok írtak. A nevetséges honoráriumot, amelyet az írással keresnek, a helyi kaszinóban kénytelenek eljátszani, ami hű másolata annak a baden-badeninek, amelyben F. M. Dosztojevszkij szórta el az írásokért kapott pénzét. Amikor az öreg és kimerült írók már nem tudnak többet termelni, akkor állítólag egy gyönyörű és cinikus végzet asszonyát is közéjük eresztenek, aki kifacsarja belőlük a maradék életerőt és az utolsó regényt.

A szlovák olvasó számára ebben az a dolgok pikantériája, hogy az ilyen irodalmi hamisítványok készítésébe egy bizonyos helyi irodalmárt is bevontak. A családjára való tekintettel nem árulom el a nevét, különben is megszenvedte a magáét, és nemrégiben a folytonos idegfeszültségtől kétoldali tüdőgyulladást kapott és meghalt. Állítólag Szolzsenyicin és Bunyin kiváló imitátora volt. (A vele való beszélgetést e publikáció utószavában közöljük, hogy az olvasó kicsit betekintést nyerhessen egy olyan ember gondolkodásába, akit az életkörülmények valódi értékek hamisítására kényszerítettek, és arra, hogy klasszikusnak hazudja magát.)

Ezzel a nyilvánosság elé tárjuk ezt a vékonyka, oroz klazzikát tartalmazó kötetecskét, és nemcsak mint egy zsákutca bizarr tanúságtételét, amelybe a kortárs irodalmat száműzte a parttalan kapitalizmus, de – főleg – mint figyelmeztetést az eljövendő generációk számára.

Ján Štrasserr

A szerelem sötét verem

Amikor Larissza Dmitrijevna Glodkova, a Gorizont nevű nagy szentpétervári kiadó lapigazgatója illedelmesen, de határozottan visszautasította Lev Levovicsot, az egyik legnagyobb orosz írót, miután az szerelmet vallott neki, az írófejedelem szó szerint összezsugorodott. Ez részben amiatt is történhetett, hogy hirtelen kipukkadt a kritikusai által oly gigantikus méretűre hizlalt egója, de azokban a napokban a szerelem szó szerint kitöltötte Lev Levovics teljes lényét, s mivel Larissza ezt semmibe vette, Lev jelentős része megsemmisült. Röviden szólva, a kicsiny, pihekönnyű és üres Lev Levovics csak finnyogott egyet, aztán sarkon fordult, és kivert kutyaként távozott a szerkesztőségből.

Bár Larissza Dmitrijevnát Lev fizikailag soha nem vonzotta, más körülmények között talán engedett volna a kísértésnek, hogy bizonyos estélyeken a leginkább körülrajongott élő irodalmár társaságában mutatkozzék, de jelen helyzetben nem tehetett mást, mint elutasítani a szerelmi közeledést. A szíve már foglalt volt. Hónapok óta gyöngéd érzelmekkel viseltetett Genagyij Szamszonov, a Gorizont kiadó főszerkesztője iránt. Szerette azt a mélabús ábrázatát, amellyel a fiatal, kezdő szerzők kéziratait studírozta, és azt a finom, kultivált mozdulatot, amellyel az íróasztaláról fölemelte a korrektori ceruzát. De a tekintélyét is szerette, amikor rosszindulatúan belenevetett e szerzőcskék szemébe, és gondolkodás nélkül tűzbe vetette a fércműveket, amelyek fölött talán hónapokon át ültek a szerencsétlenek, és amelyekről azt gondolták, hogy sikerült belefogalmazniuk a világegyetem lényegét. Larissza Dmitrijevna szerette Genagyijt, annak érzékeny és agresszív oldalával együtt.

Azt viszont képtelen volt megérteni, hogy Genagyij kedvenc szerzője miért éppen Lev Levovics volt. Sőt, Genagyij nemcsak szerette Lev Levovics munkáit, de megszállottan rajongott is értük. Rögtön, ahogy megérkezett a szerkesztőségbe egy boríték Lev legújabb kéziratával, Genagyij számára megszűnt létezni a külvilág. És az azt követő napokat szinte transzban töltötte.

Köztünk szólva, Genagyij rajongása Lev Levovics munkái iránt feltehetően csak homoszexuális hajlamainak megnyilvánulása volt, mivel vonzódott az íróhoz. De Larissza erről mit sem sejthetett, és még az is lehet, hogy maga Genagyij sem tudott róla, mert abban az időben, amikor ez a történet játszódik, az emberiségnek kevés tudomása volt a látens homoszexualitásról.

Genagyij már napok óta előre örült Lev Levovics új kéziratának. Nagy elvárásai voltak. Egy társadalmi regény a forradalomról. Egy nagy író ajándéka népének a dicső események negyvenedik évfordulójára. A kézirat viszont csak nem akart megjönni, és Genagyij hiába nézegette naponta a postaládát, sem a következő héten, sem két hét múlva, sőt egy hónap elteltével sem érkezett meg.

Mindeközben Lev a dolgozószobájában feküdt, alkotásra képtelen állapotban. Egyre csak Larissza járt a fejében. Lev Levovicsnak kizárólag a szerelemről és a halálról volt mondandója, csakis arról a két témáról, amelyről írni érdemes, de most minden egyes sor, amelyet papírra kívánt vetni, saját szerelmi kudarcára emlékeztette. Amikor az aggódó Genagyij Szamszonov egy hónap után meglátogatta, Levet az ágyában találta egy régóta viselt, piszkos fehérneműben, és átható bűz terjengett körülötte. Genagyij kénytelen volt ablakot nyitni, és legalább fél órába telt, amíg sikerült kihúznia Levből a melankólia okát: Larissza iránt érzett reménytelen szerelmét.

Genagyij igencsak dühbe gurult, és még azon melegében, félig a harag, félig a féltékenység által vezérelve felettese után rohant, hogy jól leteremtse. Mezei, provinciális, kispolgári kurvának nevezte, aki képtelen úgy szakítani valakivel, hogy előtte a géniuszt teljesítményre ösztönözze. Genagyijt továbbá az a tény is megdöbbentette, hogy a legnagyobb élő orosz író egyáltalán képes volt beleszeretni egy ilyen prózai, tompa agyú, primitív nőbe, akibe ő személyesen még akkor sem dugná bele a lőcsét, ha ezzel az anyját mentené meg a kivégzéstől. És így tovább, és így tovább.

Valóban, Larisszát kissé bántották e szavak. Genagyij távozása után előbb elsírta magát, de mivel nem tudta elhinni, hogy Genagyij ennyire faragatlan legyen, kizárta, hogy e magvas gondolatok az ő fejéből pattantak volna ki, és elhitette magával, hogy csak a megkeseredett Lev Levovicsot idézte. Azonnal tárcsázta az írófejedelmet, és ki is osztotta alaposan, hogy ő, mármint Lev Levovics a legundorítóbb mocsok-váladék a világon, akivel valaha is találkozott, és ő, Larissza Dmitrijevna azt gondolta, van annyi férfiasság Lev Levovicsban, hogy a szemébe merje mondani az igazságot, és nem egy kretén faszkalap, aki másokat mások előtt rossz fényben tüntet fel. Azt is hozzátette még, hogy Lev akkor sem kéne neki, ha ő lenne az utolsó férfi a földön. A telefonbeszélgetést a következő szavakkal zárta: „Ha volna vér a pucádban, most rögtön felkötnéd magad”. Amikor Genagyij Szamszonov úgy negyedóra múlva Lev Levovics lakására sietett, hogy elújságolja a Larisszán vett bosszúját, és elmondja neki, már minden rendben, Lev Levovicsot még súlyosabb depresszióban találta, mint azelőtt.

A hármas tehát érzelmileg és szakmailag is paralizálta egymást. Genagyij és vele az egész irodalmi élet hiába várta Lev Levovics következő művét, Lev hasztalan igyekezett felszítani a szerelem tüzét Larissza Dimitrijevna szívében, és Larissza hiába remélte, hogy Genagyij Szamszonov a szerkesztőségben nem fordítja el tőle a tekintetét.

Két hónap kölcsönös sanyargatás után viszont Larissza hirtelen megvilágosodott: rájött, hogyan tudná ezt a gordiuszi csomót úgy átvágni, hogy Lev ismét írjon és legalább részben beteljesüljön Larissza teste iránt érzett vágya; hogy Larissza ismét kiadjon egy könyvet, és ezzel Genagyij Szamszonov legalább egy kicsit odafigyeljen rá; hogy Genagyij kezébe vehesse imádott szerzőjét, és egyúttal a lapigazgató vágyai is beteljesüljenek.

Larissza még aznap elment Lev Levovicshoz. Lev természetesen nem akart hinni a szemének, amikor meglátta Larisszát a lakásának küszöbén állva. És még kevésbé hitte el, hogy Larissza valóban kioldotta blúza legfelső gombját, és felszólította, hogy kezdjen írni a nyakára. Bármit. Az első történetet, ami eszébe jut.

Lev zavarában tollat ragadt, és remegő kezekkel felkörmölt Larissza Dmitrijevna nyakára néhány mondatot valami podnyeszterszkai komszomolista lányról, aki egy alkoholista, beteg apa és egy epilepsziás, morfinista anya gyermekeként látta meg a napvilágot. Miután megtöltötte Larissza nyakát a hősnő rövid jellemzésével, Larissza további két gombot is kiszabadított, és levette a blúzát. A következő mondatok, amelyek a komszomolista lány boldogtalan gyermekkorát taglalták, már Larissza kulcscsontja körül hullámoztak. Larissza bőre selymes volt, ugyanakkor feszes és rugalmas, így az írószerszám látható nyomot hagyott rajta. Lev sejtette, mi fog következni, de nem akart hinni a szemének. Larissza valóban levette a melltartóját is, így Lev számára elég tágas horizont nyílt ahhoz, hogy kibontsa a történetet, és a regény szereplőit megtöltse élettel. Amikor a sorok már finoman Larissza mellbimbója körül tekeregtek, a fiatal komszomolista lány életében megjelent a Fegyka nevű fiatal kozáklegény.

Ezt követően Lev Levovics Larissza Dmitrijevna hasán egy remek és részletekbe merülő természetleírással rukkolt elő, amelyben sejtelmesen zúgtak a nyírfák, folyócska kerülgette a falucskát, az égbolton meg fehér felhőcskék úsztak té s tova. És az a jellegzetes vihar előtti csend… A fehérgárdisták közvetlenül a szeméremdomb fölött kezdték el gyilkolászni a terhes nőket, megerőszakolni a kiskorúakat, és a kozák lovak már a Larissza vakbélműtétje után visszamaradt heg fölött vágtattak. Lev lassan megérkezett Larissza bugyijához. A széleken kikandikált néhány szőrszál, így minden készen állt az első fejezet betetőzéséhez. Larissza lassan, de a flört legcsekélyebb jele nélkül tolta le az említett ruhadarabot. A végsőkig bezsongott Lev Levovics ekkor már úgy írt, mint az ördög, a sorok pedig elszabadult ménesként vágtattak át a Larissza bugyijának gumírozása által okozott sávszerű lenyomatokon, és a céljuk felé törtek. Lev korábban még soha nem hozott létre ehhez hasonlót, semmi ilyet, amiben ekkora erővel lüktetett volna az élet, mint éppen most, a fiatal komszomolista lányról szóló első fejezet végén.

Miután teleírta Larissza Dmitrijevnát, az könnyű, szellős ruhát öltött, hogy a szöveg még véletlenül se sérüljön, és a szerkesztőségbe sietett.

Genagyij Szamszonov az asztalánál ült, mozdulatlanul. Komor volt, depressziós, és ebéd óta ivott. Az asztalon álló vodkásüveg már csaknem kiürült. Larissza Dmitrijevna benyitott a szerkesztőségbe, de a főszerk. úr csak egy rövid, lenéző pillantásra méltatta. Genagyij Szamszonov utálta ezt a földhözragadt nőszemélyt. Amikor Larissza elárulta, hogy Lev Levovics új regényének első fejezetét hozza, elsőre nem hitt neki.

– Hol van? – kérdezte, és a szemöldöke a homloka közepére szökkent.

Míg Larissza lassan levetette azt a nevetséges tógát, ami beburkolta, Genagyij meg volt győződve róla, hogy ez az ostoba nő be van rúgva, és csak csábítani jött be a Gorizontba. Nagy megdöbbenésére viszont a ruha alatt valóban valami szövegfélét talált. Larissza elég közel állt ahhoz, hogy Genagyij el tudja olvasni a novella első mondatait. Miután a bőrén megérezte Genagyij izgatott lihegését, tudta, hogy az felismerte Lev kézírását. Genagyij az erős, szőrös kezével megragadta Larisszát, és óvatosan az íróasztalára helyezte. Ujjait gyöngéden végighúzta a Larissza bőrén tekergő sorokon. Közvetlenül a testén végezte el a korrektori javításokat is, és Larissza minden alkalommal felsikkantott a gyönyörtől, amikor Genagyij kihúzott egy zavaros mondatszerkezetet, vagy kijavított egy helyesírási hibát. Az asszonyi varázserőtől elbűvölt Lev a lapigazgató intim részein nagyon apró betűkkel írt, így a szerkesztő ezeknél a részleteknél időzött el a legtovább. A sűrűn szedett, icipici sorokhoz kénytelen volt nagyítót elővenni, hogy az ujjával betűzze ki a szavakat, ezzel Larisszát a gyönyör csúcsára juttatta. Miután befejezte, Genagyij még egyszer elolvasta Larisszát, s végül az egész szöveget gondosan az írógépbe pötyögte.

Így sikerült Larisszának Genagyij könyvek iránti rajongását összekötnie tulajdon testével. S mivel Lev viszonylag szenvedélyes író volt, Larissza alhasát legalább kétnaponta át kellett írnia, így a regény ebben a fura intellektuális-szexuális hármas kötésben gyorsan gyarapodott.

Sajnos semmi sem tart örökké. 1956. január 31-én olyan napra virradtunk, amely nagyban hozzájárult, hogy nemzeti irodalmunk egyik legnagyobb regénye befejezetlen maradt. A komszomolista lány egyedül, revolverrel a kezében épp egy fehérgárdista alakulat ellen harcolt, amikor Genagyij Szamszonov a szövegben valami olyasmire bukkant, ami Levre nem volt jellemző. Lev érthető és egyszerű mondatokkal fogalmazott, ritkán alkalmazott hosszabb, összetettebb szerkezeteket, s ha véletlenül mégis, egyszerű vesszővel választotta el azokat. Genagyij Larissza bal mellén viszont egy pontosvesszőre akadt. Lev soha nem használt pontosvesszőt. Genagyij még egyszer elolvasta a teljes mondatot, de egyetlen okot sem talált arra, hogy miért kéne azt éppen pontosvesszővel kettéválasztani. Vajon mi járhatott Lev fejében, töprengett. Genagyij következetes szerkesztő volt, aki soha nem hagyott volna futni egyetlen nyelvtanilag hibás mondatot sem, így egy határozott mozdulattal kihúzta a pontosvesszőt. Sajnos abban a hiszemben, hogy a központozás helytelen használatáról van szó, Larissza Dmitrijevna bőrén kiiktatott egy anyajegyet. Az anyajegy vérezni, aztán gennyezni kezdett. Larisszánál bőrrák alakult ki, és a szentpétervári orvosok erőfeszítései ellenére nagyon gyorsan áttétek jelentek meg a vesén, a tüdőn és a májon. Két hónap múlva Larissza meghalt.

Sem Genagyij, sem Lev nem volt képes elmenni Larissza temetésére.

Némi rálátással azt is mondhatjuk, hogy halálát az irodalom iránti szeretete okozta.

Epilógus

Lev próbált más nők testére is írni, akikkel különböző lebujokba történő egyre gyakoribb kiruccanásai alkalmával találkozott. Sőt, néhány fiatal kritikuslány fel is ajánlkozott, hogy az élő klasszikus teleírhatja átlátszó, selymes bőrüket. És Lev valóban teleírt több tucat nőt, de azok a szövegek soha nem tudták megközelíteni annak a fiatal, podnyeszterszkai komszomolista lányról szóló történetnek a szenvedélyét és tüzét, amit az elhunyt Larissza Dmitrijevna testére körmölt fel.

Tartalom

Előszó

A szerelem sötét verem

Szeretni művészet (életrajzi vázlat)

A sors olykor bő marokkal méri

Az élet igenlése

A figyelmetlen (életrajzi vázlat)

A pravoszlávia újjászületése

Meglelni az igazságot

Mennyi jóságot bír elviselni az ember egészségesen?

Zsörtölődni (útijegyzet)

Feltámadás

Néhány vázlat az öngyilkosságomhoz (P. Taraszenkó író naplójából)

Hogyan lettem hamis klasszikus? (utóirat helyett)

www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 197 3
ISSN 2064–2989

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Courier Prime, Open Sans
SIL Open Font License