Rémán Izabella

A szabad festésről másképp

Festőhely és formuláció

Szubjektív élménybeszámoló Arno Stern Festőhelyéről

FESTŐJÁTÉK ÉS FORMULÁCIÓ –
A SZABAD FESTÉSRŐL MÁSKÉPP

A szabad festés divatos fogalomnak tűnhet; ám Párizsban több mint 70 évig működött a Festőhely, amely a világon egyedülálló lehetőséget kínált: hetente egy alkalommal védett térben, szabadon alkothatott egy csoportnyi ember – kezdetben csak gyerekek, később korosztályi megkötés nélkül. Első hallásra semmi különös, semmi figyelemre méltó… Akik jártak ott, és megélhették – néhányan több évtizedet átívelően – ezt a csodát, azok különleges élményekkel, egész életszemléletüket átformáló útravalóval gazdagodhattak. Én is közéjük tartozom, és ebben a visszaemlékezésben saját élményeimet osztom meg.

ARNO STERN (1924–2024)

1924-ben született a németországi Kasselben. 9 éves volt, amikor szüleivel emigrálni kényszerült a Harmadik Birodalom elől először Franciaországba, majd Svájcba, ahol ifjúkorának meghatározó részét munkatáborokban töltötte. Szabadulását követően Párizsban telepedett le. Mindössze 22 éves volt, amikor minden képzettség vagy végzettség nélkül elvállalt egy felügyelői állást egy világháborús árváknak fenntartott intézményben. Mivel nem volt módszer, amit követnie kellett volna, és a háborút követő tanárhiány idején a vezetőség nem is igazán kért rajta számon semmit, egészen spontán módon láthatott neki a feladatainak. A gyermekekkel folytatott munkásságának első megfigyelései meghatározták egész életútját. Académie du Jeudi (Csütörtöki Akadémia) néven megnyitotta a Festőhelyet, amely több mint 70 éven át működött Párizsban. Az ott lehetővé tett festőjáték során fedezte fel a formulációt, a születést megelőző emlékek korábban sehol nem látott kifejeződését.

Utazásai során kutatási munkáját kiterjesztette az őserdők, a szavannák és sivatagok lakóira is, és bebizonyította, hogy a formuláció minden ember sajátja. Aki megértette a formulációt, nem akarja többé kijavítani, észrevételezni, értelmezni a gyermekek (vagy felnőttek) alkotásait; már nem akarja azokat mint művészeti alkotásokat rögzíteni, kiállítani és versenyeztetni. Képessé válik egy alkotást annak tekinteni, ami egyedül kitünteti azt: a személy belső világa kiáramlásának a külvilágba. Arno Stern a Festőhelyen ehhez biztosított védett teret, tevékenységét szolgálatnak nevezte – a legnemesebb értelemben.

Ezt az alapvetést tartotta meg akkor is, amikor kutatóként a szakmai körök és a sajtó rivaldafényébe került. Nem volt módszere, amelyet el kellett volna adnia, vagy akár laikusok, akár szakmabeliek előtt meg kellett volna védenie. Kutatásai sem úgy zajlottak, ahogy a modern tudományos kutatások általában zajlanak: ahol a kutató(csoport) felállít valamilyen hipotézist, és annak bizonyítását, vagy ilyen híján a hipotézis cáfolatát igyekszik levezetni, erre keresvén „bizonyítékokat”.