Szendi Gábor

Paleolit táplálkozás
és korunk betegségei

részlet

Budapest, 2021

© Szendi Gábor, 2011
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2011
Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Nagy Norbert
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 499 2

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

I.
Bevezető megjegyzések

Ez a kötet a paleolit betegségelmélet kifejtését folytatja. Első könyvem, a Paleolit táplálkozás a nyugati civilizáció táplálkozásának kritikáját adva meghatározta a betegségelmélet alapjait. A 20. század 40-es, 50-es éveire kezdett világossá válni, hogy valami nagy baj van a nyugati világ egészségével. Mindenki értetlenül állt a problémával szemben, hiszen látszólag nem változott semmi, mégis olyan, gyakran halállal végződő betegségek jelentek meg a világban, amelyek pár évtizeddel korábban még ritkák vagy ismeretlenek voltak. A kórokozómodell mintájára, a lineáris okság elve szerint gondolkodva a kutatók először olyan ártalmas anyagokat kerestek, amelyek szívbetegséget okozhatnak. Így kezdték okolni – teljesen tévesen – a koleszterint és az állati zsírokat. A történelemben talán először fordult elő, hogy az orvoslás, a politika és a gyógyszeripari tőke ily erősen összefonódott. A nagy közegészségügyi katasztrófák – itt főként a járványokra gondolhatunk – korábban is szükségessé tették az állam beavatkozását. Az azonban új jelenség volt, hogy a politika és a gyógyszeripar egyszerre vált megrendelővé és az orvostudományi elméletképzést meghatározó erővé. A tudományt mindig a belső viták viszik előre. Ám ha politikai-gazdasági szempontok miatt favorizálni kezdenek bizonyos elméleteket, a tudomány megreked, ideologikussá válik. Jól illusztrálja mindezt az orvostudomány utóbbi hatvan éve. Noha a periférián termékeny munka folyik, a főcsapást, a hivatalos doktrínát csak a gyógyszeripar és a politika szentesítheti. Az orvostudomány ellentmondásossága ma egészen elképesztő jelenségekben érhető tetten. Ezek közé tartoznak az úgynevezett étrendi ajánlások, amelyek alapvetően meghatározzák a népesség egészségi állapotát és a népesség körében kialakuló betegségeket. A legutóbbi, 2010-es amerikai étrendi ajánlás ugyanazokat az elveket ismételgette, amelyek az Egyesült Államok lakosságát és az egész nyugati civilizációt felhizlalták: sok szénhidrát- és kevés zsírfogyasztás. Pedig jó két évtizede a főáramról leszakadó, független táplálkozástudományi kutatási irány alapjaiban kezdte ki ezt az étrendi útmutatást. Ez az irányzat mind szorosabbra fűzi kapcsolatát az evolúciós orvoslással, hiszen egyre nyilvánvalóbb, hogy az optimális emberi táplálkozási rendszert nem lehet megérteni az emberi táplálkozás evolúciója nélkül. Mivel az étrendi ajánlások lényegében az élelmiszeripar, a gyógyszeripar és a politika érdekeit tükrözik, az orvostudományi hivatkozások pedig csupán arra jók, hogy fenntartsák a tudományosság látszatát, a valódi tudományos ismeretek és a hivatalos ajánlások közt egyre növekvő, áthidalhatatlan szakadék nyílt szakításhoz vezetett. Adele Hite és még öt táplálkozáskutató a Nutrition szaklap hasábjain megtámadta az ajánlást kiadó bizottságot, és nyíltan kétségbe vonta a szakértelmüket. Korábban erre nem volt példa. Ha táplálkozáskutatók meg is engedtek maguknak tanulmányaikban egy-egy kritikai megjegyzést, nyílt konfrontációra nem került sor, ráadásul egy ilyen kritika meg sem jelenhetett volna egy szaklapban. A tanulmány megjelenése tehát arra utal, hogy az orvostudomány kulisszái mögött nőttön-nő az elégedetlenség a kompromittált, tekintélyét és hitelét vesztett hivatalos irányzattal szemben. Hasonló jelenség figyelhető meg a D-vitamin-kutatás területén. A népesség egészségét alapvetően határozza meg az emberek D-vitamin-szintje. A legújabb elemzések szerint napi 2000 NE D-vitamin szedésével a rákos halálozás 25%-kal csökkenne, míg a várható élettartam 3 évvel megnövekedne. Ezen a ponton a D-vitamin-kutatás is az evolúció felé fordult, hiszen a nyugati világ népességének folyamatos D-vitamin-hiánya azzal függ össze, hogy életmódunk alapvetően megváltozott őseinkéhez képest. 2010-ben az Egyesült Államok egy másik kormányzati szerve, miután felülvizsgálta az évtizedek óta érintetlenül hagyott D-vitamin-ajánlást, ugyanolyan alacsony és elégtelen dózist állapított meg napi ajánlott bevitelként, mint a korábbi útmutatások. Mivel a D-vitamin-kutatás az utóbbi húsz évben alapvetően írta át a korábbi nézeteket, a kormányzati konzervativizmus és a tudományos eredmények semmibevétele mérhetetlenül felbőszítette e kutatási irányzat kulcsembereit. Nyílt levélben követelték a bizottság leváltását és új bizottság felállítását. Évek óta hasonló erjedési folyamat figyelhető meg a koleszterinteória körül is: szinte mindennaposak a cáfoló vizsgálatok. Ám a hivatalos dogmákat természetesen nem lehet tudományos cáfolatokkal megdönteni, hiszen korábban sem a tudományos bizonyítékok hatására születtek, és fennmaradásukat hatalmas anyagi és presztízsérdekek biztosítják.

Az evolúciós orvoslás szerény kis irányzat, és bár alapvető és újszerű felismerései teljesen átrendezik az emberről alkotott képünket, gyakorlatilag semmi hatással nincs a hivatalos orvostudományra. Az ideologikussá vált tudományban ugyanis az elméletek érvényesülését nem magyarázó erejük, hanem az őket képviselő tudósok anyagi-politikai támogatottsága dönti el. Az evolúciós orvoslás egy merőben új betegségelmélettel állt elő, amely evolúciós kontextusból teszi érthetővé és sikeresen kezelhetővé a nyugati civilizáció betegségeit. Mivel a betegségek keletkezésének a táplálkozás az egyik sarkalatos pontja, ezért a paleolit étrend rendkívül hatásos a kezelésükben. Ez azonban – mint az a tudomány lesajnáló és a média ellenséges attitűdjéből is érzékelhető – olyan alapvető ipari és politikai érdekeket sért, hogy az ellenérdekeltek mindenáron meg akarják lovagolni a tömegek eredendő konzervativizmusát és az újjal szembeni gyanakvását. A paleolit táplálkozás ma még egy szemtelen, agyonüthetetlen legyecskének tűnik a disznó orrán: egyszerre megy szembe a hivatalos, doktriner orvostudománnyal, a kézi vezérlésű közegészségüggyel, dietetikával, az élelmiszeriparral és a gyógyszeriparral. Betegségelmélete ugyanakkor a haladó tudomány eredményeit használja és összegzi igaza bizonyítására. Ha hátralapoz a könyv irodalomjegyzékéhez, több száz szakirodalmi hivatkozást fog találni. Nincs közte egyetlen tudományon kívüli forrás sem. Ez egyértelműen igazolja, hogy a mozaik darabkái már régen a rendelkezésünkre álltak, csak össze kell őket rakni egy képpé. A paleolit táplálkozás most kialakuló betegségelmélete, amelyhez könyvem is egy építőkocka, a mára felhalmozódott tudományos részeredményeket integrálja.

A könyvben fejezetről fejezetre bontakoznak ki a nyugati civilizáció és rá jellemző betegségek összefüggései. Ezek a betegségek oly réginek tűnnek és annyira az emberhez tartozónak gondoljuk őket, hogy hajlamosak vagyunk azt hinni: mindig is itt voltak velünk, és ha korábban nem is voltak ennyire gyakoriak, nem új fejlemények az emberiség történetében. Ám ha az egyes betegségeket visszavezetjük a gyökerekhez, szinte kivétel nélkül a 19. század elejénél-közepénél kötünk ki. Aki olvasta a Paleolit táplálkozás című könyvemet, emlékezhet rá, hogy a világ első, orvosilag észlelt és dokumentált infarktusa 1872-ből származik – ma az emberek 50%-a szív- és érrendszeri betegségekben hal meg. Ugyanitt azt is bemutattam, hogy a 2-es típusú cukorbetegség a 19. században még egzotikumnak számított, míg ma a lakosság 10-15%-át érinti. A Boldogtalanság és evolúció című könyvemből kiderül, hogyan vált az 1950-es évektől kezdődően a depresszió népbetegséggé, és hogy ennek oka elsősorban nem a fokozódó stressznek, hanem a gyulladást keltő életmódnak tulajdonítható. Az orvostudományban alapvető fordulatra lenne szükség, hogy az embert és betegségeit végre történeti-evolúciós aspektusból elemezze. Jelen könyvemben, miközben bemutatom, hogyan alakultak ki a nyugati táplálkozás hatására a civilizációs betegségek, azt is bizonyítom, hogy ezek a betegségek akkor kezdtek gyakorivá válni, amikor a városiasodás elért egy bizonyos szintet és a táplálkozást mindinkább az élelmiszeripar kezdte alakítani. A nyugati civilizáció több lépésben hagyta maga mögött a paleolit táplálkozási szisztémát, amihez az évmilliók során adaptálódott. A földművelés, majd a 19. század végén megjelenő nagy kalóriájú, finomított élelmiszerek (cukor, fehér liszt, növényi olaj), végül a 20. század során a készételek szorították ki a hagyományos zöldség-gyümölcs-hús alapú táplálkozást. Újkori betegségeinktől tehát csak úgy szabadulhatunk meg, ha rekonstruálni tudjuk azt a táplálkozást és életmódot, amelyre mindannyian teremtve vagyunk.

A tudományban, akárcsak a társadalmakban, a forradalmak mindig alulról szerveződnek. Hogy a Föld nem lapos tányér, hanem gömbölyű és forog, azt nem bejelentették, hanem végül beismerték, mert már nem lehetett tovább tagadni a tényt. A kórokozó-elméletet támadó ókonzervatív orvosi kar nem belátta a vereségét, hanem elbukott. A sokat idézett Barry Marshall1 esete is azt mutatta, hogy bizonyos eredmények egy idő után annyira nyilvánvalóvá válnak, hogy nem lehet többé negligálni őket. Az antidepresszánsok öngyilkossági kockázatot fokozó hatását az amerikai gyógyszerhatóság tízévnyi halogatás után, a közvélemény nyomására volt kénytelen elismerni és az antidepresszánsok betegtájékoztatóin ezt a kockázatot feltüntetni. A közvélemény erejét mutatja a H1N1-, illetve HPV-oltással szemben kialakult népi ellenállási mozgalom is. Több önkormányzatban a weboldalamon olvasható, HPV-vakcina-elemző írásom hatására szavazták le az oltás pénzügyi támogatását. Számos halálos mellékhatással rendelkező gyógyszert bátor orvosok és kutatók tiltakozására vontak vissza a piacról. Ennek legismertebb példája talán a Vioxx nevű fájdalomcsillapító, amelynek szedéséhez öt év alatt mintegy 50 000 ember halála volt kapcsolható. A tudományban a haladó erők egyre hangosabbak, egyre erősebbek. Ássák már a sírját a koleszterinhipotézisnek is, és a gyógyszeripar megregulázása is napirenden van. 2005 óta minden gyógyszerhatást vizsgáló klinikai vizsgálatot kötelező bejelenteni, és e törvény hatására a napnál világosabban kiderült, mennyire hatástalanok a koleszterinszint-csökkentők a szívbetegség kezelésében. Az említett időpont óta ugyanis a pozitív hatást kimutatni igyekvő összes vizsgálat kudarcba fulladt.

Ebben a forrongó világban azonban a paleolit táplálkozás még mindig túlságosan újszerű. A tények meggyőzőek, de csak akkor, ha hagyjuk megtapasztalni őket. A mémelmélet szerint az eszmék olyan fertőző egységek, amelyek akkor képesek gyorsan elterjedni, ha a megfertőzött egyed ezt az eszmét vonzónak találja. A paleolit táplálkozás „vírusa” azért olyan fertőző, mert aki kipróbálja, olyan változásokat tapasztal, amit annak előtte elképzelhetetlennek tartott volna. A legtöbb ember esetében a váratlan gyógyulási eredmények hatására a hitetlenség eufóriává változik, és hirdetni kezdik az „igét”. Sokukat persze gyorsan lehűt a környezet cinizmusa és hitetlenkedése, ám a tartós javulás végül a környezet egyes tagjait is gondolkodóba ejti. A paleolit táplálkozást egyre több orvos ajánlja betegének – vagy azért, mert meggyőzőnek találta az elméletet, vagy azért, mert egyszerűen hisz a szemének.

A nyugati civilizáció betegségei evolúciós nézőpontból

Az adott korba ágyazott ember ritkán képes történetileg látni önmagát. Ezért aztán betegségei is úgy tűnnek neki, mintha öröktől fogva léteznének: talán idővel változott a gyakoriságuk, de mindig is itt voltak velünk. Ha azonban evolúciós perspektívából tekintünk a betegségekre, merőben más kép alakul ki előttünk. A fertőző betegségek java része például az állattenyésztéssel az ember közelébe került patogénektől származik, amelyeknek szaporodását a letelepedés és az egyre nagyobb népsűrűség tette lehetővé.

A könyvben elemzett betegségek kapcsán talán meglepő lesz felismerni, hogy mindössze 50, 100, legfeljebb 200 éves múltra tekintenek vissza. A „civilizációs betegség” fogalma nem metafora, hiszen kézzelfogható bizonyítékaink vannak arra, hogy ezeket a megbetegedéseket milyen életmódbeli, táplálkozási változások idézték elő. Márpedig ha a rák, a szívbetegség, a skizofrénia, a reflux, a PCOSZ stb. egytől egyig az életmód következményei, akkor jó esélyünk van meggyógyítani őket, ha pedig a betegség vagy betegséghajlam magzati korban keletkezik, jó eséllyel megóvhatjuk a következő generációkat e betegségektől.

Az említett életmódváltozások hatásai nehezen érhetők tetten. A sokat emlegetett mozgáshiány kézzelfogható hatásait is csak kevesen értik. Boldogtalanság és evolúció című könyvemben részletesen bemutattam az utóbbi tíz év kutatásait, amelyek azt bizonyították, hogy izom-összehúzódáskor olyan anyagok keletkeznek a szervezetben, amelyek gyulladáscsökkenéshez vezetnek. A mozgás tehát a szervezet gyulladásszintjének egyik szabályozója. A mozgás másik, kevésbé ismert szerepe az inzulinérzékenység fenntartása. Az inzulinérzékenység nagymértékben függ az izomtömeg és zsír arányától. Vagyis amikor a napi 15-20 km járás- és futásigényünket napi pár száz méteres gyaloglás váltja ki, akkor a népesség szintjén bizonyíthatóan megnő az általános gyulladásszint és az inzulinrezisztencia. Márpedig e két faktor a civilizációs betegségek egyik alaptényezője.

Az életmódváltozás rejtett tényezője a nap kerülése és így a D-vitamin termelődésének csökkenése is. A D-vitamin-kutatás mára rámutatott arra, hogy a D-vitamin (ami valójában egy hormon) nem csupán a csontok megfelelő fejlődéséhez szükséges, hanem az agyfejlődéstől kezdve a cukoranyagcserén át az immunrendszer szabályozásáig szinte minden testi folyamatban részt vesz. A kisebb UV-hatás a városiasodás elkerülhetetlen következménye volt, ám ezt később a közegészségügy téves ajánlásai valóságos katasztrófába fordítottak át. Nem véletlen, hogy a D-vitamin e könyv egyik főszereplője, hiszen hiánya szinte minden betegség kialakulásában meghatározó szerepet játszik, a skizofréniától kezdve az autoimmun betegségeken át egészen a rákig.

További fontos tényező az omega-3 zsírsavak szerepe. Mivel az emberi nem evolúciójában volt egy legalább egymillió éves szakasz, amelynek során vízparton élt, az omega-3 és a jód meghatározó szerephez jutott szervezetünk normál működésében. Az emberi agy 25%-át omega-3 zsírsav alkotja, és az adatok azt bizonyítják, hogy agyunk méretének fejlődését a nagy omega-3-ellátottság tette lehetővé. Az omega-3-hiány a modern életkörülmények közt szinte extrém mértékűvé vált, amit nem csupán a halfogyasztás népszerűségének csökkenése idézett elő, hanem a 20. század során egyre meghatározóbbá váló omega-6 zsírsavak (növényi olajok, margarinok) fogyasztása is. A két zsírsav kompetitív viszonyban van egymással, és az omega-6 harmincszorosára növekedett bevitele kiszorította az omega-3-at. Mindennek drámai következményei vannak, ugyanis míg az omega-3-nak gyulladáscsökkentő, tumornövekedést gátló, szívritmust szabályozó, vérrögképződést akadályozó, depressziót és agresszivitást csökkentő szerepe van, addig az omega-6 mindezekkel pontosan ellentétes hatással bír.

Az evolúciós orvoslás számos, ma betegségnek tekintett állapotot az emberi nem evolúciója szempontjából védőfunkciókat ellátó vagy előnyöket biztosító mechanizmusok következményének lát. Így például a PCOSZ-t vagy akár az elhízást is olyan, korábban adaptív tulajdonságok következményeinek tartja, amelyek a bőség társadalmában hátránnyá váltak. Ezért aztán e jelenségeket nem gyógyszerekkel, hanem az evolúciósan kialakult paleolit táplálkozásra való áttéréssel lehet a legmegfelelőbben kezelni.

Ez a könyv nem foglalkozik minden betegséggel. Az idő- és helykorlátok miatt igyekeztem a nagy gyakoriságú problémákra koncentrálni. Nincs szó a szívbetegségekről, hiszen ezt a témát alaposan körüljártam a Paleolit táplálkozás című könyvemben. A korunk népbetegségének mondott depresszióról a Boldogtalanság és evolúció című könyvemben szóltam. A paleolit táplálkozással kapcsolatos tévhiteket a Mezei Elmirával közösen írt Paleolit szakácskönyv rám eső, elméleti fejezeteiben fejtettem ki.

E könyvben az egyes kórképek elemzésén keresztül egy betegségmodellt igyekeztem megfogalmazni. A sokat hangoztatott, semmitmondó „multifaktoriális” modell új értelmet kap, ha a faktorokat evolúciósan horgonyozzuk le. Mik is ezek a faktorok?

Nem fontossági sorrendben: a mozgáshiány, a D-vitamin-hiány, az omega-3-hiány, a túlzottan sterillé váló környezet és a táplálkozás. Mint említettem, a mozgáshiány szerepét elemeztem már a Boldogtalanság és evolúció című könyvemben, ezért itt most erről nem esik szó. A D-vitamin-paradigmáról az egyes betegségek kapcsán esik szó, bővebb kifejtése későbbi terveim közt szerepel. A higiéniahipotézisnek rendkívüli jelentősége van a különféle fertőző betegségek háttérbe szorulásának, illetve előtérbe kerülésének magyarázatában. Az allergiás betegségek vagy a reflux kialakulásában a velünk évmilliók óta szimbiózisban élő baktériumok életterünkből való kiszorulása meghatározó szerepet játszik. A paleolit táplálkozástól való fokozatos eltávolodás a földműveléssel kezdődött, amelynek hatására idegen fehérjék (glutén, tejfehérjék, lektinek) kerültek be étrendünkbe, márpedig ezek megfelelő feldolgozására nem képes az emésztőrendszerünk. E fehérjék különféle összhatásai vezetnek el az autoimmunitás kialakulásához.

Az autoimmun betegségek a népesség legalább 20%-át érintik, noha az ipari forradalom előtt gyakorlatilag nem léteztek. Fontos megérteni, hogy az autoimmunitás egy általános sérülékenység, azaz az egyik autoimmun betegséghez előbb-utóbb társulhat egy másik is. A paleolit táplálkozásra való áttérés azért is fontos, mert elejét vehetjük egy következő autoimmun betegség kialakulásának. A mai orvoslás abba a hamis illúzióba ringatja a betegeket, hogy autoimmun betegségüket „jól karbantarthatják”. Ez azonban általában csak annyit jelent, hogy pótolják a hiányzó inzulint és pajzsmirigyhormont, roncsolják a túlműködő pajzsmirigyet, és gyulladáscsökkentőkkel, immunszupresszánsokkal elnyomják a tüneteket. Ám a kezelések nem állítják le az autoimmun folyamatot, amely egy sokfejű hidrához hasonlít. A genetikai bizonyítékok azt mutatják, hogy az emberi szervezet nem képes megfelelően feldolgozni a fent említett fehérjéket, amelyeknek kora gyermekkori fogyasztása a szivárgóbél-szindróma jelenség következtében autoimmun folyamatokat indíthat el. A bélfalon átjutó fehérjék és fehérjetöredékek a molekuláris mimikri elve szerint váltanak ki autoimmun folyamatokat, szerkezetükben ugyanis némely szöveti fehérjéhez hasonlítanak. Az autoimmun folyamatok kialakulásában jelentős szerepet játszik a D-vitamin-hiány, mivel a D-vitamin immunmoduláló szerepet tölt be, és hiányában kontrollálatlanná válnak bizonyos immunfolyamatok. A könyvben elemzett autoimmun betegségek és a paleolit táplálkozás ezekre gyakorolt hatása modellértékű az itt nem tárgyalt autoimmun betegségek kezelésére nézve is. Terveim között szerepel, hogy további, sokakat érintő autoimmun betegségeket is tárgyalok majd későbbi munkáimban – most ennyire futotta.

Az immunrendszert manapság elsősorban a fertőző betegségek kapcsán szoktuk emlegetni. Egyre inkább úgy tűnik azonban, hogy az immunműködések szinte valamennyi civilizációs betegség esetén meghatározók. A rák, a szívbetegségek vagy az allergiák esetén ez könnyen belátható, de a pszichiátria által kisajátított mentális zavarokról is egyre inkább bebizonyosodik, hogy inkább táplálkozási-immunológiai betegségekről van szó, mint az agy szöveti elváltozásairól. Mivel az immunműködésünket alapvetően meghatározza a bélflóra összetétele, a táplálkozás hihetetlen mértékben befolyásolja a különféle betegségek kockázatát.

A földműveléssel kialakult, majd a 20. században kikristályosodó nyugati étrend fő problémája – túl az idegen fehérjék hatásán – a nagy szénhidrátterhelés. A paleolit táplálkozás ún. lowcarb táplálkozás, azaz alacsony a szénhidráttartalma. A szénhidrátoknak durván két nagy csoportját lehet megkülönböztetni: az egyik a finomított szénhidrátok (gabonafélékből készült ételek, burgonya, kukorica, cukor, fruktóz), a másik a komplex szénhidrátok (mint a zöldségek, gyümölcsök, magvak). A finomított szénhidrátok nagy kalóriasűrűségűek, igen gyorsan felszívódnak és cukorrá alakulnak a szervezetben. Ez rendkívüli módon igénybe veszi a hasnyálmirigyet és az egész szervezetet; erre evolúciósan nem vagyunk felkészülve. Erről tanúskodik azoknak a természeti népeknek a tragédiája is, akik a 20. században tértek át a nyugati étrendre, és 30-50%-ban cukorbetegekké váltak. A finomított szénhidrátok tartós fogyasztása elhízáshoz, metabolikus szindrómához, cukorbetegséghez vezet. A metabolikus szindróma szinte minden civilizációs betegségnek egyfajta legkisebb közös többszöröse, ugyanis a metabolikus szindróma részeként megjelenő magas gyulladásszint és inzulinrezisztencia a szívbetegségtől kezdve a rákon át az autoimmun betegségekig valamennyi kórképben súlyosbító vagy kiváltó tényező. Az emberi evolúció során szervezetünk csak a lassan felszívódó szénhidrátok megfelelő feldolgozására vált képessé.

A betegségek kutatásának egy új paradigmája, az ún. magzati programozottság vagy epigenetikus hatások szintén átvezetnek az evolúciós orvoslás területére. Kiderült ugyanis, hogy az anyai test mint miliő a fejlődő magzat számára közvetíti a kinti világ túlélés szempontjából fontos paramétereit, és ez a magzatban átállítja az anyagcsere- és immunfolyamatokat. Az anya táplálkozása, anyagcsere- és immunbetegségei tehát alapvetően meghatározzák a születendő gyermek későbbi betegséghajlamait is. Ehhez hasonlóan az újszülött és csecsemőkori higiénés és táplálkozási feltételek is egy életre beprogramozzák a betegségkockázatokat.

A paleolit táplálkozás nem panácea, nem az élet vize és nem a bölcsek köve. Szemben más divatos étrendekkel, amelyeknek kritikája is helyt kapott e könyvben, nem zavaros prófécia, hanem tudományosan megalapozott, újra felfedezett étrend. Ahogy korábbi könyveimnek, ennek a kötetnek is az a célja, hogy tudományosan bizonyítsa: mely betegségekben miért várható gyógyulás vagy javulás. Van két alapigazság, amit a paleolit táplálkozást gáncsolni igyekvők sehogy sem tudnak kikezdeni. Az egyik, hogy a természeti népek mentesek mindazoktól a betegségektől, amelyeket mi az élet részének tekintünk. A másik, hogy aki áttér a paleolit táplálkozásra, az az adott betegsége javulásán túl általános javulást is tapasztal a közérzetében és az egészségi állapotában. Számos apró, az életminőséget rontó tünet ugyanis, amelyet az élet és az öregedés természetes velejárójának gondolunk, valójában a hibás táplálkozásból és életmódból fakad. A paleolit táplálkozás nem egyszerűen étrendi ajánlás, hanem életmód, életfilozófia. Akik áttérnek a paleolit táplálkozásra, általában késztetést éreznek arra, hogy valami rendszeres testmozgást is beiktassanak az életükbe. A többség megérti a vitaminok szerepét és a napon tartózkodás fontosságát is.

Végül szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik megírták nekem gyógyulástörténeteiket, ezzel is segítve mások gyógyulását és az én munkámat. Az ilyen leveleknek a jövőben is nagy hasznuk lehet. Köszönet azoknak a számomra ismeretlen embereknek is, akik gyakorlói és terjesztői a paleo eszmének és életmódnak. A példa ragadós. A paleolit táplálkozás mozgalma láthatóan egyre izmosodik, és a gúnyolódó, ellenséges hangvételű megnyilvánulások lassan elhalkulnak majd. Nem vagyok sem szervezőalkat, sem üzletember, az én hozzájárulásom ehhez az egészségmozgalomhoz pusztán elméleti. Ezzel együtt fontosnak tartom, hogy olyan valóságos és virtuális közösségek szerveződjenek, amelyekben az emberek egymás közt is megoszthatják tapasztalataikat és érzelmileg is támogathatják egymást a nem ritkán ellenséges környezettel szemben. Azt is fontosnak tartom, hogy az ipar és a kereskedelem felfedezze a paleolit életformában rejlő lehetőségeket, és hozzáférhetővé tegye a ma még olykor nehezen beszerezhető élelmiszereket. Nem kell félnünk az „elüzletiesedéstől”. A világon minden nagyszerű dolgot az emberi érdekek hoztak létre.

A forradalmi változások mindig az egyes emberek fejében kezdődnek. Egy bizonyos tömeghatás után aztán beindul a láncreakció. Az emberek szeretnének sokáig egészségesen és boldogan élni. Vannak, akik eleve fogékonyak a paleolit eszmére, mert betegségük, testi problémájuk miatt már régóta keresik a megoldást. Sok minden kipróbáltak, sok mindenben csalódtak. Az ő egyik hajtóerejük, amiért rátaláltak a paleolit táplálkozásra, a kétségbeesés. Mások egészségesek, de egészségtudatosan is élnek, és a paleolit táplálkozás revelációként hat rájuk. És vannak a hitetlenek, akik nehezen mozdulnak, akik megszokták, hogy majd odafentről megmondják nekik, mi a jó. Ők azok, akik lelkiismeretesen szedik a gyógyszereiket és követik orvosaik utasításait, ha mindez a halálukhoz vezet is. Ők azok, akik akkor térnek majd át a paleolit táplálkozásra, ha bemondja a tévé, hogy ezentúl így kell élni. A paleolit táplálkozás és életmód sorsfordító lehetőség mindenki számára. Az evolúció folytatódik: most azok lesznek a sikeresek, akik a sok hamis információ közt felismerik az igazit.

Végül, mint minden ilyen típusú könyvnél szokás, én is szeretném óvatosságra inteni az olvasókat. A könyvben foglaltak nem helyettesítik az orvosi vizsgálatot és felügyeletet. Nem akarok senkit elbátortalanítani, ha kezébe akarja venni saját egészsége ügyét, de nem tudok felelősséget vállalni azért, amennyiben valaki megfontolatlanul kezd bele az öngyógyításba. Az is világos, hogy sok orvos ellenségesen viszonyul a tájékozott vagy másként gondolkodó betegekhez, nem hajlandó eltérni a protokolltól. Ez olyan konfliktust teremthet, amikor az ember kénytelen orvosi felügyelet nélkül, esetleg orvosa tanácsa ellenére változtatni étrendjén, életrendjén. Ezt azonban tegye mindenki a saját szakállára. Amikor Kolumbusz már harmincadik napja hajózott, a legénység lázadozni kezdett. Kolumbusz hitt benne, hogy India felé tart, a matrózok viszont a világ végét várták, ahol a tenger egy feneketlen szakadékba zubog alá. Ebben a helyzetben a felelősség egyedül Kolumbuszé volt, és nem azoké, akik azt hirdették, hogy a Föld gömbölyű. Én azért felelek, hogy amit leírtam, az tudományosan helytálló. Aki megkísérli a nagy utazást, jó eséllyel eljuthat az új kontinensre. De forduljon vissza időben, ha úgy érzi, nem jó fele halad.

II.
Táplálkozási betegségek

1.
2-es típusú cukorbetegség: mesterségesen fenntartott anyagcserezavar?

A 2-es típusú cukorbetegség járványszerű terjedése látványosan demonstrálja azt az összeférhetetlenséget, amely az emberi genom, valamint korunk táplálkozása és életmódja közt fennáll. Az alábbiakban azt az egyszerű tételt szeretném kifejteni, és bizonyítani, hogy a 2-es típusú cukorbetegség (továbbiakban 2TC) olyan akut anyagcserezavar, amelyet a nyugati táplálkozás okoz és a mai orvosi kezelés tart fenn mesterségesen.

A diagnosztizált cukorbetegek aránya az összes civilizált országban 6-8% körül mozog. Ezen túlmenően minden diagnosztizált esethez hozzászámolhatunk egy nem diagnosztizált cukorbeteget és egy prediabéteszest, azaz a cukorbetegséget megelőző állapot jellemzőit mutató személyt. Ez összességében a lakosság közel 20%-át is kiteszi. A világ népességének egyes korcsoportjaiban a cukorbetegek aránya 2000-ben a következő volt:

A grafikonról jól leolvasható, hogy a diagnosztizált cukorbetegek aránya az életkor előrehaladtával meredeken nő, és a legidősebb korosztályokban a 10-15%-ot is eléri. Becslések szerint 2030-ra a fejlett országokban 50%-kal, az ún. fejlődő országokban pedig 150%-kal fog növekedni a cukorbetegek száma1.

(forrás: Wild és mtsi., 2004)

A cukorbetegség-járvány okai

Amint azt az 1-es típusú cukorbetegség tárgyalásánál részletesebben is kifejtem majd, a „gének” sem az 1-es, sem a 2-es típusú cukorbetegségért nem tehetők felelőssé. A 2TC esetében azonban messzebbre kell visszamennünk, ha meg akarjuk kérdőjelezni a genetikai okok melletti érvelést.

Bár a cukorbetegséget már az ókorban is ismerték, a kórkép még a 19. században is ritkának számított, és csak a 20. század húszas éveiben kezdett komoly problémává válni. Nem véletlen, hogy 1922-ben sikerült először izolálni az inzulint. A találmányoknak és a felfedezéseknek mindig akkor jön el az ideje, amikor már elég nagy igény mutatkozik irántuk, hiszen rendszerint ez sarkallja a szisztematikus kutatásokat. De vajon mi történhetett a 19. század vége felé, hogy oly sürgős lett az inzulin felfedezése?

Ahol a dolgok rossz irányt vettek

Paul Clayton és Judith Rowbotham grandiózus vállalkozás keretében rekonstruálták az 1850-es évek angol munkásságának életmódját, táplálkozását és egészségi mutatóit. Eredményeiket háromrészes tanulmányban tették közzé 2008-ban. Szakácskönyveket, katonai sorozási jegyzőkönyveket, korabeli újságokat, történeti feljegyzéseket, áruforgalmi adatokat bogarásztak át, és igencsak meglepő kép rajzolódott ki a kutatásaikból2 3. Most én is igyekszem meglepni a kedves olvasót.

A 1850 és 1870 közötti vizsgált időszakot a témáról szóló értekezések rendszerint úgy szokták jellemezni, mint a kosz és az alultápláltság korát. Ezzel szemben a valóság az, írják a szerzők, hogy a munkásság ekkoriban igen egészségesen étkezett, sőt az alsóbb néprétegek táplálkozásában ez az időszak jelentette a csúcsot, ahonnan aztán megkezdődött a fokozatos hanyatlás, amely végül beletorkollott a 20. századi romlásba. Az étrend javarészt zöldséget, gyümölcsöt, sok halat, belsőséget, tojást és magvakat tartalmazott. A szénhidrátok alacsony glikémiás indexűek voltak, előre feldolgozott vagy finomított ételt pedig nem fogyasztottak. A szerzők szerint ez az étrend minőségében messze meghaladta a mai modern ember táplálkozását. Tanulmányukban egyenesen azt írják, hogy „étrendjük sok tekintetben emlékeztet a paleolit táplálkozás mai szószólóinak ajánlásaira”4. Nem mellékes az sem, hogy ezek az emberek mozogtak is, hiszen – a munkahelyre és haza való gyaloglást is beleszámítva – heti 55-70 óra kemény fizikai munkát végeztek. És hogy mit eredményezett ez a táplálkozás és kemény munka az egészség terén? Egy másik közkeletű vélekedés szerint a várható élettartam igen alacsony volt akkoriban. Ezt szokták terjeszteni a természeti népekről is, ám mindkét esetben csupán a modern ember gőgjéről és tudatlanságáról van szó. Ha ugyanis leszámítjuk a fertőző betegségek miatti 50%-os csecsemő- és gyermekhalandóságot – amely valamennyi társadalmi osztályt érintette –, akkor a munkásság várható élettartama bizony magasabb volt, mint ma Magyarországon: a férfiak átlagosan 75, míg a nők 73 évig éltek. Ezzel szemben ma, 160 évvel később a magyar férfiak várható élettartama 68, a nőké pedig 71 év. Remélem, sikerült a kedves olvasót megdöbbentenem. 160 év óriási tudományos és technikai haladása, a modern orvoslás megjelenése és a legtöbb halálos, fertőző betegség leküzdése után a mai magyar ember várható élettartama rövidebb, mint az angol gyári munkásoké 1850-ben. Igen elgondolkodtató tehát, hogy milyen mértékben romlott egészségi állapotunk az utóbbi másfél évszázad alatt.

A tudományos fejlődés dacára romló életkilátásokat a szerzők egyértelműen az 1870-es évektől megváltozni kezdő táplálkozási szokásoknak tulajdonítják. Ebben az évtizedben ugyanis egyszerre mindenki számára elérhetővé vált az olcsó gabonaliszt, a cukor és a konzervhúsok. 1900-ra már alapvetően leromlott a népesség táplálkozási minősége. A szerzők gúnyos megjegyzése szerint ezt szokás „fejlődésnek” nevezni. Az 1870 körüli angol sorozásokon még semmi panasz nem volt az újoncokra, ezzel szemben 1900 körül már 50%-uk alkalmatlannak bizonyult alultápláltság miatt, és a 163 cm-es alsó testmagassághatárt kénytelenek voltak leszállítani 153 cm-re.

De miért is érdekel minket annyira ez a kor? Netán visszavágyunk oda? Bizonyos értelemben igen, illetve igyekszünk újra megteremteni azt a táplálkozási rendszert, amelyben gyakorlatilag ismeretlen volt a cukorbetegség, a szívbetegség, és igen ritka volt a rák. Aki mégis rákbeteg lett, annak kezelés nélkül is hosszabb volt az átlagos túlélési ideje, mint manapság kezeléssel. Erre még a rákról szóló fejezetben visszatérek, de a magyarázat roppant egyszerű: alacsonyabb átlagos vércukor-és inzulinszint mellett a rák jóval lassabban fejlődik. Az élelmiszeripar színre lépésével történt tehát valami drámai változás, amely a 20. századra teljesen átírta az emberi betegségek gyakoriságát.

(forrás: Olshansky és mtsi., 2005)

A paleolit táplálkozás ellenzőinek egyik kedvenc érve, hogy lám, milyen sokáig, sőt egyre tovább élünk – nem lehet tehát olyan rossz a nyugati étrend. Ezt az optimizmust talán már a fenti adatok is cáfolják, de a részletek még inkább. Az USA-ban 1979 és 1999 közt évente 2,4%-kal nőtt a cukorbetegségből eredő halálozás. 1990-ben a 65 éves korban várható hátralévő évek számát egyedül a cukor betegség negyedévvel lecsökkentette. Ez persze csak egy átlagos adat: a cukorbetegek évekkel korábban halnak meg. De az elhízás más okokból is lerövidíti az ember életét. Az alábbi grafikonon a folytonos vonal jelzi a 65 éves korban várható hátralévő évek számát, a más stílusú vonalak pedig a korábbi években prognosztizált várható növekedést jelzik. A grafikon szerint egyre nő a szakadék a prognózisok és a valóság között5.

Becslések szerint a lényegesen megváltozott táplálkozási szokások úgy 20-30 év múlva kezdik éreztetni hatásukat. A Paleolit táplálkozás című könyvemben is foglalkoztam már ezzel a kérdéssel6, és bebizonyítottam, hogy az 1890-es évektől kezdve évtizedről évtizedre növekedett az elhízott emberek száma.

(forrás: Thompson, 2010)7

Az elhízást a cukorbetegség és a szívbetegség követi, és jól ismert, hogy a 1930-40-es években az addig szinte ismeretlen infarktus és hirtelen szívhalál rendkívül gyakorivá, majd hamarosan vezető halálokká vált. A kedves olvasó most talán hitetlenkedik, hiszen 20-30 év nem sok idő: nehéz elhinni, hogy pár évtized alatt olyan radikális változások következhetnének be a táplálkozásban, ami ennyire átalakítaná a betegségek és halálokok gyakoriságát. Pedig a látszólag apró változtatások súlyos következményekkel járnak. Az étolajak és margarinok, a gyorséttermi kultúra vagy a fruktózzal édesített üdítők elterjedése pár évtized leforgása alatt ment végbe, és mindennek már ma is katasztrofális közegészségügyi következményei vannak.

Vessünk csak egy pillantást a gabonafogyasztás és az elhízás gyakoriságának növekedésére az USA-ban: pár évtized alatt megtriplázódott az arány.

(forrás: Minger, 2010)

Nem mondvacsinált összefüggésről van szó. Az adatai önkényes kezeléséről elhíresült Colin és Thomas Campbell Kína-vizsgálatának8 adatait újraelemezve Denise Minger ugyancsak azt mutatta ki, hogy amelyik kínai régióban nagyobb a gabonafogyasztás, ott nagyobb az elhízottak aránya is9.

A 20. század története az elhízás története is. Az alábbi grafikonon – amelyet több tanulmány statisztikái alapján állítottam össze10 11 12 – jól látható, hogy az Egyesült Államokban a középkorúak közt a túlsúlyosok és elhízottak növekvő arányában növekszik a cukorbetegek száma is.

Az USA-ban ma a lakosság 64%-a túlsúlyos vagy elhízott. Ráadásul, míg a 19. század közepén egyetemre járó fiatalok átlagos testtömegindexe (BMI2) megegyezett a természeti népek körében mért átlagos értékkel, azaz 20-21 kg/m² volt13, addig a mai kollégisták testtömegindexe már 26 kg/m².

Ami még a tüzes víznél is rosszabb

A nyugati életmódra áttért természeti népek tragédiája a szemünk előtt játszódott és játszódik le. Staffan Lindeberg éveket töltött a kitavai pápuák vizsgálatával, és cukorbetegeket nem talált körükben, sőt átlagos vércukor- és inzulinszintjük jóval alacsonyabb volt, mint az európai átlagérték14. Hasonló a helyzet a szintén Pápua Új-Guineán élő wanigelákkal is. Míg a hagyományos életmódot követő falusi wanigelák közt mind a cukorbetegség, mind a csökkent glukóztolerancia ismeretlen, addig a főváros, Port Moresby Koki nevű elővárosában élő wanigelák körében a férfiak 27,5%-a, a nőknek pedig 33%-a cukorbeteg, és 20-22%-uk csökkent glukóztoleranciában szenved, ami a cukorbetegséget megelőző állapot15. A glukóztolerancia alatt azt értjük, hogy szénhidrátfogyasztás után milyen gyorsan áll helyre a normál vércukorszint.3

A pima indiánok két ágra szakadtak. A nyugati életmódra áttért, Arizonában élő indiánok körében a 35 év felettiek 50%-a cukorbeteg16, a 45 éven felüli férfiaknál pedig már 65%-os, míg a nőknél 71%-os ez az arány17. Ezzel szemben a teljesen hagyományos életmódot folytató mexikói pimák körében teljesen ismeretlen a cukorbetegség18. Az ausztrál őslakosok sem ismerték a diabéteszt, amíg rá nem kaptak a nyugati étrendre. Ma már 25%-os körükben a cukorbetegek előfordulási aránya19.

A nauruiak története is beszédes. Nauru egy Mikronéziában található sziget, amelynek őslakosai földművelésből és halászatból éltek, és sokszor pusztított éhínség közöttük. Szerencséjükre – vagy épp vesztükre – 1906-ban a sziget belsejében óriási foszfátlelőhelyre bukkantak. A műtrágyaként kiválóan hasznosítható foszfát bányászatát 1922-ben kezdték meg a szigeten, és a nauruiak hirtelen gazdag emberekké váltak. Az első cukorbeteget 1925-ben, másodikat 1934-ben fedezték fel közöttük. A jólétnek ugyan a kényszermunkával színesített japán megszállás véget vetett, de a háború végeztével a szabadságukat visszanyert nauruiak tovább folytatták dőzsölős életmódjukat, és ennek következtében ma a lakosság 94%-a elhízott, a 20 év felettiek harmada, az 55 év felettiek kétharmada és a 70 év felettiek 70%-a pedig cukorbeteg20.

Vajon mi lehet az oka annak, hogy a halászó-vadászó-gyűjtögető életmódot folytató népek mentesek a cukorbetegségtől, de amint kapcsolatba kerülnek a nyugati civilizációval, elképesztő arányban megnő körükben a cukorbetegek aránya? Tud valamit a nyugati ember, ami még az indiánokat lezüllesztő „tüzes víznél” is rosszabb? Úgy tűnik, igen, ez pedig a finomított élelmiszerek áradata. A cukor, a liszt, a nemesített, magas keményítőtartalmú burgonya, a rizs, a cukrozott üdítők, az édességek, a sütemények, a rágcsálnivalók összességében súlyosan beteggé teszik az embert. És ehhez társul a mozgáshiány.

Szeretném a kedves olvasót még egy különös összefüggéssel meggyőzni arról, hogy az úgynevezett bőség nem feltétlenül a barátunk. Először is újra felidézném az imént megállapított furcsaságot: a 19. század végén beköszöntött jóléttől, amit ma a nyugati ember fejlett táplálkozásnak nevez, zuhanásszerűen romlani kezdett a népesség egészségi állapota. És ez a zuhanórepülés mindegyre csak tart, dacára annak, hogy az orvoslás az elmúlt száz év alatt – minden elégedetlenségünk ellenére – hihetetlen fejlődésen ment keresztül. A várható élettartam a civilizált országokban nem sokat nőtt, nálunk pedig egyenesen kevesebb, mint 160 éve a kizsákmányolt angol munkások körében. Hogy a bőség káros az egészségre, azt jól szemlélteti a következő grafikon is, amelyen jól látható: a jövedelem mértéke a középkortól az 1800-as évek közepéig következetesen fordítottan volt arányos a várható élettartammal.

(forrás: Livi-Bacci, 1991.)21

Ami elsőre talán meghökkentőnek hat, az belegondolva logikusnak látszik.

A modern háborúk alatt a korlátozott élelmiszer-ellátás miatt számos betegség ritkább lett vagy teljesen megszűnt. Itt persze nem a sztálingrádi csatára kell gondolnunk, ahol éhen haltak az emberek, inkább a II. világháború alatt megszállt Hollandiára vagy Norvégiára, ami komoly fejadagcsökkenést, de nem éhhalált jelentett a legtöbbek számára. De gondolhatunk a 100 évesek kutatására is: valamennyi vizsgálat azt igazolta, hogy a 20-30%-kal csökkentett kalóriabevitel jelentősen meghosszabbítja az életet. E kérdésekről külön fejezetben szóltam a Paleolit táplálkozás című könyvemben22.

A természeti népek egészségi állapota is azt igazolja, hogy a szerény körülmények, a mérsékelt kalóriafelvétel, no meg az evolúciós szempontból optimális élelmiszerek fogyasztása egészségessé tesz. A természeti emberek BMI-je 19-21 kg/m² közé esik, mentesek minden civilizációs betegségtől, és várható élettartamuk – ha leszámítjuk a csecsemő- és gyermekkori halandóságot – 55 év. A természeti népek közt az emberek több mint 30 %-a megéri a 60. életévet, 5-10%-uk pedig 80 éves koráig él23 24, és ha átlagosan korábban is, nem táplálkozással összefüggő betegségekben halnak meg. Ezzel szemben a nyugati ember gyakorlatilag szinte csak táplálkozással összefüggő betegségekben szokott meghalni. A halálozás 50%-áért a szív- és érrendszeri betegségek, 30%-áért pedig a daganatos betegségek a felelősek. Amit nyert a nyugati ember a modern orvoslással, a tiszta ivóvízzel és a fertőző betegségek legyőzésével, azt elveszíti az elhibázott táplálkozásával. Ha a természeti népek hirtelen körül lennének véve a modern élet minden vívmányával (orvoslás, higiénia, csökkent baleseti kockázat, nagyobb biztonság), de megőrizhetnék táplálkozásukat és a sok mozgást, akkor messze tovább élnének, mint a nyugati ember. Ez az, amit a realista paleo mozgalom megcéloz: élj úgy, mint őseid, de élvezd a modern élet előnyeit! Éppen ezért a modern paleolit táplálkozáshoz mindenképpen hozzátartozik a mértékletesség.

A testsúly és a cukorbetegség kockázata

Ha egy túlsúlyos ember felüt egy táplálkozásról szóló közegészségügyi ajánlást, vagy megkérdezi orvosát, akkor gyorsan megnyugtatják, hogy a 25-ös BMI még „normális”, a túlsúlyosság e fölött kezdődik. Mint azt hamarosan látni fogjuk, a „normális” vércukorszintet is ehhez hasonlóan állapították meg. A mai orvoslás sohasem evolúciós örökségünkből indul ki, vagyis nem azt vizsgálja, milyen súlyúak az egészséges emberek, hanem a nyugati ember testsúlyátlagához igazítja a normát, nehogy bárkinek is megzavarja a lelki nyugalmát, amikor az folyamatosan majszolgatja az utcán vásárolt, frissen sütött süteményeket.

(forrás: Maguire és Haslam, 2010)

Pedig elegendő lenne megnézni, hogy a 20-as BMI-indextől miként növekszik folyamatosan a gyógyszerszükséglet: már ez intő jel lehetne arra, hogy a 20-21 feletti BMI már korántsem mondható olyan egészségesnek.

(forrás: McTernan és mtsi., 2005)25

És ha azt vizsgáljuk meg, hogy a 20-21 feletti BMI-index milyen arányban növeli a cukorbetegség kockázatát, máris beláthatjuk, hogy önámítás abban hinni, hogy a 25-ös BMI „még normálisnak mondható”, hiszen ez az érték már ötszörös kockázatot jelent a diabétesz kialakulására.

Mint látható, még a 22-es testtömegindex is háromszoros kockázatot képvisel, úgyhogy sürgősen újra kéne gondolni a normális testsúlyról alkotott elképzelésünket.

Az elhízás és cukorbetegség-járvány oka a közegészségügyi étrendi ajánlás

Az önámítás, valamint a diagnosztikus kritériumok engedékeny és önkényes meghatározása sok embert ringat abba a tévhitbe, hogy „egészségesen” táplálkozik, és „minden rendben van” vele. Ezt támogatja a közegészségügy által ajánlott, „tudományosan” alátámasztott élelmiszer-piramis is, amely inkább tükrözi az élelmiszer-ipari lobbik erőviszonyait, mintsem a tudományos kutatási eredményeket. Ha a tudományos eredmények határoznák meg ezt a piramist, akkor a gabonafélék, a burgonya, a cukor és hasonlók tiltott ételeknek számítanának, nem pedig a piramis alapját adnák. Íme, egy megtévesztett levele, aki időben észbe kapott – és meggyógyult.

„Két hét után … a változások megdöbbentőek és szinte hihetetlenek voltak. Az állandósult 16-os cukorértékem, 3x1 gyógyszerrel és az »egészséges« étrendemmel, amit legalábbis eddig annak hittem (teljes kiőrlésű gabonák, fruktózalapú édesítők, tej, kefir, sok sajt, csonterősítőként lencse, bab, sárgaborsó meg szója, mert az jót tesz a hőhullámoknak, jaj!), nem ment le, és két hét után már csak 8,7 volt. Korábban sosem volt ennyire alacsony. És most, nyolc hét után már csak 5,1, csupán 1 db gyógyszerrel.”

Kati

Az amerikai étrendi ajánlásokat megfogalmazó testület, a DGAC4 (magyarán a „piramisépítők”) 2010 nyarán adták ki legújabb iránymutatásukat. Adele Hite és még öt táplálkozáskutató a Nutrition című szaklap hasábjain ízekre szedte ezt az új ajánlást26. Indításként Gerald Reavent, az inzulinrezisztencia felfedezőjét idézték: „Kevesebb ajánlásra és több információra van szükségünk”. A kutatók a DGAC fejére olvasták, hogy papagáj módjára ugyanazt az ostobaságot ismételgeti, amit a harminc évvel ezelőtti ajánlás is megfogalmazott, és ami Amerika elhízásához vezetett. Minden tudományos alapot nélkülöznek ugyanis azok az ajánlások, amelyek szerint az embereknek tovább kell növelniük a szénhidrátok fogyasztását, különösen a teljes kiőrlésű gabonákét, és csökkenteniük kell a telített zsírok és az állati fehérjék fogyasztását. Hiszen pontosan ezt tették eddig is, és ez vezetett a Nyugat tragédiájához – írták a kutatók. Külön kiemelték, mekkora képtelenség a DGAC azon állítása, miszerint a lowcarb táplálkozás hatástalan és veszélyes, hiszen a legtöbb korrekt kutatás ennek pontosan az ellenkezőjét bizonyítja. Itt az ideje újragondolni, kik tehessenek egy nemzetnek étrendi ajánlásokat – vonták le a szerzők végkövetkeztetésüket.

Természetesen ezt az ajánlást visszhangozza a magyar közegészségügy és dietetika is, és ami talán még ennél is hátborzongatóbb: ezt ajánlják a cukorbetegeknek is. A nemzeti diabétesztársaságok 40-70% szénhidrát fogyasztását ajánlják még az 1-es típusú cukorbetegségben szenvedőknek is, szerintük ugyanis ez az „egészséges”. Kavita Kapur ezzel kapcsolatos elemzésében kimutatta, hogy minél alacsonyabb egy ország egy főre jutó jövedelme, annál magasabb az ajánlott szénhidrátajánlás27. Terry Maguire és David Haslam pedig részletesen bemutatják könyvükben, miként alakult ki a nyolcvanas években a közegészségügyi élelmiszer-ajánlás28. Az angol kormány, észlelve a népességszintű elhízás veszélyeit, 1979-ben felkérte a táplálkozási irányelveket kidolgozó tanácsot (National Advisory Committee on Nutrition Education, rövidítve NACNE), hogy fogalmazzanak meg étrendi ajánlásokat. A tanács Philip James professzort bízta meg a feladattal, aki szakértők bevonásával 1981-re el is készítette a jelentését. A NACNE-ben az élelmiszeripar képviselői is helyet kaptak, akik ellenezték James professzor jelentésének közzétételét. Ez akár még érthető is lett volna, de meglepő módon az Egészségügyi Minisztérium képviselői is csatlakoztak hozzájuk. Mint később kiderült, a Földművelésügyi Minisztérium és így közvetve a földművelők és az állattartók álltak a dolog mögött. Vagyis a korrekt közegészségügyi étrendi ajánlásokat vállvetve fúrták meg az élelmiszer-ipari lobbi és a kormányzati szervek képviselői. James háromszor dolgozta át és próbálta elfogadhatóbbá tenni a jelentését – mindháromszor visszautasították. Nem mintha a James-jelentés valami forradalmian újat, teszem azt, a paleolit táplálkozáshoz közeli étrendet képviselt volna. Szó sincs erről. Pusztán a cukor- és zsírfogyasztás csökkentését javasolta, és máris leküzdhetetlen ellen-állásba ütközött.

A közegészségügynek láthatóan fontosabb a politikai küldetés, mint a közegészség, ugyanis a tisztviselők a politikusoktól kapják a kinevezésüket és a fizetésüket. A közegészségügy ezért nem megoldani akar dolgokat, hanem nélkülözhetetlennek akar látszani. A politikai megrendeléseket mindig gondolkodás nélkül végrehajtja, akár szolgálják azok a közérdeket, akár nem. A közegészségügyi és orvostudományi ajánlások azért kétszínűek és képmutatók, mert a tudományra hivatkozva az élelmiszeripar és a gyógyszeripar érdekeinek megfelelő étrendi ajánlásokat fogalmaznak meg, fittyet hányva a tényleges tudományos álláspontra. Miközben a szív- és érrendszeri betegségeket bizonyíthatóan a szénhidrátfogyasztás okozza, nem pedig a koleszterin29, az étrendi ajánlások mégis úgy tesznek, mintha a szénhidrátok volnának az egészséges tápanyagok és a zsírok a veszélyesek. A közegészségügy, a dietetika és az orvoslás által ajánlott étrend még önmagának is ellentmond, ugyanis ha valóban fontos volna a magas HDL-5, valamint az alacsony LDL-6 és trigliceridszint elérése, akkor pont az ellenkezőjét kellene ajánlaniuk annak, mint jelenleg. Mint azt a Paleolit táplálkozásban is idéztem, számos vizsgálat bizonyítja, hogy a magas triglicerid- és az alacsony HDL-szint a sok szénhidrátfogyasztás következménye, ezzel szemben az alacsony glikémiás indexű táplálkozás, valamint a sok zsír és fehérje alacsony triglicerid- és magas HDL-szinttel jár30. A közegészségügy és az orvoslás tehát olyan étrendi célokat tűz ki, amelyek az általa javasolt étrenddel megvalósíthatatlanok. Ez, véleményem szerint, egészen abszurd, viszont garantálja, hogy az élelmiszeripar is jól járjon, és gyógyszeresen is bőven lehessen mit „korrigálni”.

(forrás: Dashti és mtsi., 2007)

A ketogén étrend ugyebár olyan a közegészségügynek, mint ördögnek a szenteltvíz. Zsírszegénynek nemigen nevezhető, hiszen éppen az a lényege, hogy „egészséges” szénhidrátot alig, „veszélyes” zsírt viszont annál többet tartalmaz. A mai ajánlások alapján gyakorlatilag egyenlő a gyors halállal. Furcsamód mégis ezzel lehet legjobban elérni az orvoslás által kitűzött vérzsírnormákat. Cukorbetegeket ketogén diétára fogva az LDL- és HDL-szintek a következőképpen alakultak a vizsgálat 56 hete alatt:

Mint látható, pontosan az ellenkezője következett be annak, mint amit a hivatalos orvoslás és a közegészségügy ajánlása alapján várnánk. A HDL-szint a „zsírdiéta” hatására folyamatosan emelkedett, míg az LDL-szint – és mellette a trigliceridszint is – folyamatosan csökkent31.

A közegészség állapotáért a közegészségügy a felelős, nem az orruknál fogva vezetett emberek. Ahogy Hite és munkatársai fogalmaztak: ideje volna felhagyni azzal a gyakorlattal, hogy az embereket hibáztatjuk, hiszen ők csak azt követik, amit tanácsolnak nekik. Persze mindig lesznek, akik szeretnek habzsolni, és fütyülnek minden józan tanácsra. Ők azok, akik vérben forgó szemekkel acsarkodnak a paleolit táplálkozás ellen is, mert szeretnék azt hinni, hogy betegségeik valami elkerülhetetlen végzet következményei. Ám aki hűen követi a közegészségügy és az orvoslás táplálkozási ajánlásait, az még rosszabbul jár: hiszen évtizedek óta tömi magába a „teljes kiőrlésű” pékárut, fürdik az omega-6-ban és a transzzsírban, meg nem enné a tojást, kerüli a „túlzásba vitt” vitaminfogyasztást, csökkenti a fehérje- és zsírfogyasztását, és vedeli a tejet. És szépen lassan tönkre is megy bele, hogy aztán ráfogják: ő a hibás, mert nem tartotta be „eléggé” az étrendi ajánlásokat.

Megtévesztő cukorbetegség-definíció

Ha valaki elmegy egy rutinvérképre, és az éhgyomri vércukorértéke még éppen 6 mmol/l, vagy kicsivel ez alatt van, orvosa rendszerint megnyugtatja, hogy „rendben van a cukra”. De vajon valóban így van? Mondhatnám, miért pont e kérdésben higgyünk az orvoslásnak, amikor már annyi mindenben rászedtek minket?

A modern orvoslás imádja a határértékeket, ezért aztán azt mondják, hogy 6 mmol/l-ig nincs baj, 6,1 mmol/l-nél pedig már van egy kis baj. De még ekkor is megvárják, amíg az éhgyomri vércukorérték eléri a 7 mmol/l-t, és csak akkor csapnak le a delikvensre: „maga cukorbeteg”. Az emberi szervezet azonban nem határértékek szerint működik, és a megbetegedést sem egy határérték átlépése jelenti. A baj valójában már sokkal korábban megtörtént, hiszen ha valakinek az éhgyomri vércukorértéke feszegetni kezdi a „normál” határértéket, akkor valószínűleg már réges-régen cukorbeteg, ennek ellenére még évekig hagyják, hadd roncsolódjon a szervezete.

Természetesen már az is kérdéses, mit tekinthetünk „normálisnak”, de erre még később visszatérek. Ennél fontosabb a másik kérdés: mi folyik annak az embernek a szervezetében, aki sok év szívós munkájával eljut a cukorbetegségig?

A magas glikémiás indexű, szénhidrátalapú táplálkozás egyik következménye, hogy evés után gyorsan igen magas vércukorszint alakul ki, amit aztán a hasnyálmirigy irdatlan mennyiségű inzulin kibocsátásával próbál hősiesen lenyomni. Ez ideig-óráig sikerül is neki. A vércukrot persze valahová ki kell söpörni a vérből. Mivel túl sok van belőle, a sejtek egy idő után tiltakozni kezdenek a cukorfelvétel ellen, és lassan érzéketlenné válnak az inzulinra. A buta kis hasnyálmirigy persze nem ért ennyiből, és még több inzulint próbál termelni, amire a sejtek még nagyobb inzulinrezisztenciával válaszolnak. Mint tudjuk, a cukor végül a zsírsejtekben köt ki, hiszen valahogy meg kell tőle szabadulni. Mindeközben azonban a sejtek megnövekedett mértékű inzulinrezisztenciája miatt mind gyakrabban fordul elő, hogy a vércukorszint túl sokáig magas marad. Ezt nevezzük 2-es típusú cukorbetegségnek.

Mindenki ismeri a buta, de szorgalmas tanuló tragédiáját. Általános iskolában még kitűnő mindenből, mert éjszakába nyúlóan magol. Ám amikor gimnáziumba, majd egyetemre kerül, gyorsan kibukik, mert az ugrásszerűen megnövekedett tananyagmennyiséggel már képtelenség megküzdeni a kis hatékonyságú magolással. Így jár a cukorbeteggé váló szervezet is: egyre nehezebben bánik el a magas vércukorszinttel, de ha hagynak neki egy kis időt, akkor reggelig még sokáig sikerül leküzdenie a vércukorszintet a bűvös 6 mmol/l szintre, miközben a napközbeni vércukorértékek már az egekben járnak. Márpedig a doktor bácsi mindig a reggeli eredményt szemléli meg – és nyugtázza, hogy semmi gond. Nem lenne ilyen nyugodt, ha venné a fáradságot, és elvégeztetne egy másik tesztet – mondjuk délután kettőkor.

Az ún. glukóztolerancia-teszt lényege az, hogy éhgyomorra megitatnak a delikvenssel egy pohár cukros vizet, és megnézik, két óra múlva hol áll a vércukorszintje. Ez a teszt lényegesen érzékenyebb, hiszen „munka közben” méri a szervezet cukoreltakarító képességét.

Az éhgyomri vércukorszint alapján egészségesnek vélt emberek glukóztoleranciáját mérve kiderült, hogy 31%-uk cukorbeteg, 20%-uk pedig a cukorbetegség küszöbén áll32. Másképpen fogalmazva az éhgyomri vércukorérték alapján „még” egészségesnek minősített emberek fele valójában már cukorbeteg volt, vagy jó úton haladt a betegség felé. Ezeknek az embereknek a valóban nem cukorbetegekhez képest több mint kétszeres kockázattal kellett számolniuk a különböző betegségek miatt bekövetkező korai halált illetően33. Ami tehát az orvosi rendelőkben a vércukorértékek mérlegelésénél történik, az olyasmi, mintha a tűzoltók kiszállnának egy égő házhoz, majd oltás helyett hazamennének, mondván: „még nem ég eléggé”.

Most térjünk vissza a „normális” éhgyomri vércukorszint kérdésére. Normális vércukorszintnek azt kellene neveznünk, ami hosszú távon sem áll kapcsolatban semmiféle betegségkockázattal. A csökkent glukóztolerancia már komoly kockázatot jelent a szív- és érrendszeri betegségekre. Logikus volna tehát azt az éhgyomri vércukorszintet normálisnak tekinteni, amelyet azoknak az embereknek a körében találunk, akiknél ismeretlen a szív- és érrendszeri megbetegedés. Staffan Lindeberg a kitavai pápuákat a svédekkel összehasonlítva azt találta, hogy az utóbbiak 98%-ának magasabb az éhgyomri vércukorszintje, mint bármelyik kitavának. Kevésbé talányosan fogalmazva, a kitavák átlagos éhgyomri vércukorértéke 3,6-4,2 mmol/l, míg a svédeké 5-6 mmol/l közt mozog34.

(forrás: Lindeberg, 2010)

Mibe fogadjunk, hogy a kitavák éhgyomri vércukorértéke az egészséges, és nem pedig az, amit ma a hivatalos orvostudomány normaként elénk állít? Vagyis ha valakinek a doki azt mondja az 5-6 mmol/l közötti éhgyomri vércukorértékére, hogy „minden oké”, az nyugodtan elkezdhet gyűjteni a temetésére. Egy vizsgálat már 1999-ben kimutatta, hogy azok az egészségesnek tekintett férfiak, akiknek 4,7 mmol/l fölött volt az éhgyomri vércukorértékük, 20 évvel később 40%-kal valószínűbben haltak meg szív- és érrendszeri betegségekben35.

(forrás: Piché és mtsi., 2004)

A kérdést megközelíthetjük az inzulinrezisztencia, vagy másként az inzulinérzékenység felől is. A két fogalom ugyanazt fedi: minél nagyobb a sejtek ellenállása az inzulinnal szemben, értelemszerűen annál kisebb az inzulinérzékenység. Ha nő az inzulinrezisztencia, a hasnyálmirigy több inzulint kénytelen termelni, és kisebb hatékonysággal tudja csökkenteni a vércukorszintet. Marie-Éve Piché és munkatársai azt vizsgálták meg, milyen inzulinérzékenység társul egy adott éhgyomri vércukorértékhez. Az eredmények eléggé meg döbbentőek, és ismét csak azt igazolják, hogy legjobb, ha az éhgyomri vércukorérték jócskán az 5 mmol/l alatt marad36.

Minél kisebb az inzulinérzékenység, annál több inzulint kell kipréselnie magából a hasnyálmirigynek, és annál gyorsabban kipurcan.

Van egy remek mutató, amely egyetlen vizsgálattal képes jelezni, mennyi volt az utóbbi időben egy ember átlagos vércukorszintje. A HbA1c, más néven glikohemoglobin a vörösvértestekben található hemoglobin és a vércukor kötéséből alakul ki. A HbA1c százalékos aránya tulajdonképpen három hónapra visszamenőleg megadja az illető „vércukortörténetét”. Azért három hónapra, mert ennyi egy vörösvérsejt életideje. Normál határértéknek itt az 5,4%-ot tekintik, ami megint megtévesztően magas.

Egy 1320 embert felölelő vizsgálat például kimutatta, hogy a 4,9% fölötti, de még 6% alatti HbA1c-érték már 2,4-szeres kockázatot jelentett a szívbetegségre37. Ez a HbA1c-érték körülbelül a kitavák átlagos vércukorszintjének felel meg. Ugyanebben a vizsgálatban az éhgyomri vércukorértéket is megmérték, és e szerint az 5 mmol/l értéktől felfelé a férfiak körében egyre növekedett a szívbetegség kockázata.

Ugyanez a munkacsoport egy másik, 2010-es, 11 000 emberen végzett vizsgálata során ugyancsak az 5%-os HbA1c-értéket találta az egészséges vércukorátlag felső határának. Az 5,5-6% közötti értéket mutató emberek körében már 1,8-szeres kockázata volt a szívbetegségek kialakulásának38.

Aruna Pradhan és kutatócsoportja 26 563 nőt követett 10 éven át. Induláskor egyikük sem volt cukorbeteg. Akiknek a vizsgálat kezdetekor 5 és 5,4% közé esett a HbA1c-értékük (azaz a tudomány állása szerint modellt állhattak volna az egészség szobrának), azoknak 2,6-szeres esélyük volt arra, hogy a 10. év végén cukorbetegek legyenek. Ha tehát orvosunk bátorítóan mosolyog az ehhez hasonló eredményünkre, ne higgyünk neki. Az 5,5-5,9% közé eső értékek még nem is tűnnek olyan rossznak, holott ezek a nők már 12-szeres eséllyel váltak cukorbeteggé a vizsgálat végére39.

A nyugati orvoslás kicsit tehát úgy van a különféle határértékek megállapításával, mint a rövidlátó a céllövöldében, aki mindig újabb lövésre fizet be, mert sosem talál. Csakhogy amikor a kívánatos vércukorszintekben lőnek mellé, az sok embert hamis illúziókba ringat, amiből aztán egy rohammentőben ébrednek csak fel. Ha a nyugati orvoslás tanulna az evolúciótól, akkor a még egészséges vércukorszint határértékének meghatározása előtt megvizsgálná azokat az embereket, akik sosem lesznek cukorbetegek vagy szívbetegek. És ebben az esetben azt kellene bejelentenie, hogy az éhgyomri vércukorértéknek 3,6-4,2 mmol/l között kellene lennie, a HbA1c-érték pedig nem haladhatná meg az 5%-ot. Persze ez közfelháborodást váltana ki, a tömegek kitódulnának a cukrászdákból az utcákra, és törnének-zúznának. De egyszer azért mégiscsak meg kellene mondani, és akkor nem halna meg a népesség fele szívbetegségekben.

Apropó! Ha még nem mondtam volna: erre találták ki a paleolit táplálkozást. De erről egy kicsit később!

Jegyzetek

1.
2-es típusú cukorbetegség: mesterségesen fenntartott anyagcserezavar?

1Wild, S.; Roglic, G.; Green, A.; Sicree, R.; King, H.: Global prevalence of diabetes: estimates for the year 2000 and projections for 2030. Diabet Care, 2004, 27(5):1047-53.

2Clayton, P.; Rowbotham, J.: An unsuitable and degraded diet? Part one: public health lessons from the mid-Victorian working class diet. J R Soc Med, 2008, 101(6):282-9.

3Clayton, P.; Rowbotham, J.: An unsuitable and degraded diet? Part two: realities of the mid-Victorian diet. J R Soc Med, 2008, 101(7):350-7.

4Lásd a 2. számú jegyzetet.

5Olshansky, S. J.; Passaro, D. J.; Hershow, R. C.; Layden, J.; Carnes, B. A.; Brody, J.; Hayflick, L.; Butler, R. N.; Allison, D. B.; Ludwig, D. S.: A potential decline in life expectancy in the United States in the 21st century. N Engl J Med, 2005, 352(11):1138-45.

6Szendi, G.: Paleolit táplálkozás. Jaffa Kiadó, Budapest, 2009.

7Thompson, R.: Low-Starch Diabetes Solution. McGraw-Hill, New York, 2010

8Campbell, C.; Campbell, T. M.: The China Study. Benbella Books, Dallas, Texas, 2006.

9Minger, D.: The China Study, wheat, and heart disease; Oh My! Web: rawfoodsos.com/2010/09/02/the-china-study-wheat-and-heart-disease-oh-my/ letöltve: 2011 jan. 7

10Helmchen, L. A.: Discussion paper 2001-09. The Population Research Center at NORC and The University of Chicago, September 2001. web: www.spc.uchicago.edu/prc/pdfs/helmch01.pdf, letöltve: 2009. aug. 31.

11Flegal, K. M.; Carroll, M. D.; Ogden, C. L.; Johnson, C. L.: Prevalence and trends in obesity among US adults, 1999-2000. JAMA, 2002, 288(14):1723-1727.

12Warram; J. H.;, Krolewski; A. S.: Epidemiology of Diabetes Mellitus. In: Kahn, C. R.; Weir, G. C.; King, G. L.; Moses, A. C.; Smith, R. J.; Jacobson, A. M.: Joslin's Diabetes Mellitus. Lippincott Williams & Wilkins, 2004. 14th ed.

13Eaton, S. B.; Cordain, L.; Sparling, P. B.: Evolution, body composition, insulin receptor competition, and insulin resistance. Prev Med, 2009, 49(4):283-5.

14Lindeberg, S.: Food and Western Disease. Health and Nutrition from an Evolutionary Perspective. Wiley-Blackwell, 2010.

15Dowse, G. K.; Spark, R. A.; Mavo, B.; Hodge, A. M.: Extraordinary prevalence of non-insulin-dependent diabetes mellitus and bimodal plasma glucose distribution in the Wanigela people of Papua-New Guinea. Med J Aust, 1994, 160:767-774.

16Gladwell, M.: Annals of Medicine: The Pima Paradox. The New Yorker, 1998 February 2, 44-57.

17Lee, E. T.; Howard, B. V.; Savage, P. J.; Cowan, L. D.; Fabsitz, R. R.; Oopik, A. J.; Yeh, J.; Go, O.; Robbins, D. C.; Welty, T. K.: Diabetes and impaired glucose tolerance in three American Indian populations aged 45-74 years: The Strong Heart Study. Diabet Care, 1995, 18:599-610.

18Power, M.; Schulkin, J.: The evolution of obesity. Johns Hopkins University, Baltimore, 2009.

19McKeigue, P. M.: Ethnic variation in insulin resistance and risk of type 2 diabetes. In: Reaven, G. M.; Laws, A. (eds.): Insulin Resistance: The Metabolic Syndrome X. Humana Press, Totowa, New Jersey, 1999. pp. 19-34.

20Diamond, J: The double puzzle of diabetes. Nature, 2003, 423(6940):599-602.

21forrás: Livi-Bacci, M.: Population and nutrition. An essay on European demographic history. Cambridge University Press, Cambridge, 1991

22Lásd a 6. számú jegyzetet.

23Kaplan, H.: The evolution of the human life course. Wachter, K. W.; Finch, C. E. (eds): Between Zeus and the Salmon. Washington, DC. 1997, National Academies Press. pp. 175211. (idézi: Oeppen, J.; Vaupel, J. W.: Broken limits to life expectancy. Science, 2002, 296(5570):1029-1031.)

24Kaplan, H.; Hill, K. R.; Lancaster, J. B.; Hurtado, A. M.: A theory of human life history evolution: diet, intelligence, and longevity. Evol Anthropol, 2000, 9:156-185.

25McTernan, P. G.; Anwar, A.; Kumar, S.: Relationship between fat distribution and insulin resistance. In: O'Rahilly, S.; Kumar, S. (eds.): Insulin resistance insulin action and its disturbances in disease. John Wiley & Sons, Chichester, 2005. pp. 207-236.

26Hite, A. H.; Feinman, R. D.; Guzman, G. E.; Satin, M.; Schoenfeld, P. A.; Wood, R. J.: In the face of contradictory evidence: report of the Dietary Guidelines for Americans Committee. Nutrition, 2010, 26(10):915-24.

27Kapur, K.: Global nutritional recommendations: a combination of evidence and food availability? Pract Diab Int, 2008, 25(1): 19-26.

28Maguire, T.; Haslam, D.: The obesity epidemic and its management. Pharmaceutical Press, London, 2010.

29Lásd a 6. számú jegyzetet.

30Lásd a 6. számú jegyzetet.

31Dashti, H. M.; Mathew, T. C.; Khadada, M.; Al-Mousawi, M.; Talib, H.; Asfar, S. K.; Behbahani, A. I.; Al-Zaid, N. S.: Beneficial effects of ketogenic diet in obese diabetic subjects. Mol Cell Biochem, 2007, 302(1-2):249-56.

32DECODE study group: Glucose tolerance and mortality: comparison of WHO and American Diabetes Association diagnostic criteria. Diabetes Epidemiology: Collaborative analysis of diagnostic criteria in Europe. Lancet, 1999, 354(9179):617-21.

33Lásd a 32. számú jegyzetet.

34Lásd a 14. számú jegyzetet.

35Bjørnholt, J. V.; Erikssen, G.; Aaser, E.; Sandvik, L. ; Nitter-Hauge, S.; Jervell, J.; Erikssen, J.; Thaulow, E.: Fasting blood glucose: an underestimated risk factor for cardiovascular death. Results from a 22-year follow-up of healthy non-diabetic men. Diabet Care. 1999, 22(1):45-9.

36Piché, M. E.; Arcand-Bossé, J. F.; Després, J. P.; Pérusse, L.; Lemieux, S.; Weisnagel, S. J.: What is a normal glucose value? Differences in indexes of plasma glucose homeostasis in subjects with normal fasting glucose. Diabet Care, 2004, 27(10):2470-7.

37Selvin, E.; Coresh, J.; Golden, S. H.; Brancati, F. L.; Folsom, A. R.; Steffes, M. W.: Glycemic control and coronary heart disease risk in persons with and without diabetes: the atherosclerosis risk in communities study. Arch Intern Med, 2005, 165(16):1910-6.

38Selvin, E.; Steffes, M. W.; Zhu, H.; Matsushita, K.; Wagenknecht, L.; Pankow, J.; Coresh, J.; Brancati, F. L.: Glycated hemoglobin, diabetes, and cardiovascular risk in nondiabetic adults. N Engl J Med, 2010, 362(9):800-11.

39Pradhan, A. D.; Rifai, N.; Buring, J. E.; Ridker, P. M. : Hemoglobin A1c predicts diabetes but not cardiovascular disease in nondiabetic women. Am J Med, 2007, 120(8):720-7.

Kiegészítő jegyzetek

1Marshall bizonyította, hogy a gyomorfekély egyik oka a Helicobacter pylori nevű baktérium által okozott fertőzöttség.

2BMI = Body mass index. A testtömegindexet úgy számoljuk, hogy a testsúlyt elosztjuk a méterben megadott magasság négyzetével.

3Éhgyomorra elfogyasztott szőlőcukor vércukorszint-emelő hatását két óra múlva vizsgálva 7,8-11 mmol/l közé eső vércukorszintnél csökkent glukóztoleranciáról, 11 mmol/l feletti érték esetén cukorbetegségről beszélünk.

4Dietary Guidelines Advisory Committee.

5High-Density Lipoprotein, azaz magas sűrűségű lipoprotein, az ún. „jó koleszterin”

6Low-Density Lipoprotein, azaz alacsony sűrűségű lipoprotein, a „rossz koleszterin”

Tartalom

I. Bevezető megjegyzések

A nyugati civilizáció betegségei evolúciós nézőpontból

II. Táplálkozási betegségek

1. 2-es típusú cukorbetegség: mesterségesen fenntartott anyagcserezavar?

A cukorbetegség-járvány okai

Ahol a dolgok rossz irányt vettek

Ami még a tüzes víznél is rosszabb

A testsúly és a cukorbetegség kockázata

Az elhízás és cukorbetegség-járvány oka a közegészségügyi étrendi ajánlás

Megtévesztő cukorbetegség-definíció

Azok a kis piszok gének

A 2-es típusú cukorbetegség rejtett kockázati tényezői

Hogyan függ össze az elhízás és a 2-es típusú cukorbetegség?

Mit tegyünk a 2-es típusú cukorbetegség esetén?

A 2TC és a D-vitamin

„Az arzén kis mennyiségben csökkenti a halálozást”

Palmitolsav: új remény?

Diabétesz és fruktóz

Diabétesz és táplálkozás

A kávé

Fehérjekorlátozás vesebeteg cukorbetegeknek?

Mozgás és diabétesz

2. Rák: szélmalomharc a karcinogénekkel?

Valóban a „karcinogén” anyagok felelősek a rákért?

A hógolyóeffektus

Rák a természeti népeknél és a 20. században

Elhízás és rák

Minden az üzemanyag-ellátáson múlik

Az inzulin

Az inzulinszerű növekedési faktor

Gyulladásfaktorok

Leptin

Metabolikus szindróma

A D-vitamin és a rák

A melanoma két mechanizmusa

A D-vitamin-ajánlás rejtélyei

D-vitamin és megelőzés

Rák és gének?

Omega-3 és rák

Spontán gyógyulások

A makrobiotika

A glutén és a rák

A hús, a zsír és a rák

A rostfogyasztás és a rák

A gyümölcs, a zöldség és a rák

A rák megelőzése a táplálkozás módosításával

A rákos beteg táplálkozása

A rákos beteg étrendje

Ketogén étrend

3. És a hetedik napon az ember megteremté a refluxot

A Helicobacter pylori a barátunk?!

Mi ellen véd(ett) a HP?

A reflux oka és megszüntetése

4. PCOSZ: az evolúció győztese a jelen vesztese?

Mi az a PCOSZ?

A PCOSZ felismerése

Kiket és milyen arányban érint a betegség?

Mi a mechanizmus?

Betegség vagy alkalmazkodás?

Inzulinrezisztencia és evolúció

A kétféle elhízás és a PCOSZ

Az emberi reprodukció szezonalitása

A PCOSZ evolúciós elméletei

Össze nem illés és PCOSZ

Miért segít a paleolit táplálkozás?

III. A környezet betegsége

5. Allergiák: a mosdóvízzel együtt kiöntött gyerek esete

Az allergia története

Tisztítani vagy nem tisztítani, ez itt a kérdés

Táplálkozás és atópia

Bélflóra, elhízás, atópia

Pár gondolat az ekcémáról

Étrend és asztma

IV. A megtévesztett immunrendszer

6. 1-es típusú cukorbetegség: az autoimmunitás állatorvosi lova

Az 1-es típusú cukorbetegség és a D-vitamin

Az anya szerepe a gyermek cukorbetegségének kialakulásában

Az 1-es típusú cukorbetegséget provokáló tápanyagok

A gluténhipotézis

A szivárgóbél-szindróma

Az 1-es típusú cukorbetegség megelőzése

Mit lehet tenni a már kialakult 1-es típusú cukorbetegség esetén?

A paleolit lowcarb változata és az 1TC

7. Pajzsmirigybetegség: lassú víz partot mos

Az alulműködő pajzsmirigy: Hashimoto-betegség

A Graves-betegség

Az autoimmun pajzsmirigybetegség és a glutén

D-vitamin és AP

Megelőzés és kezelés

8. Szklerózis multiplex: egy testben az ellenséggel

Az SM civilizációs betegség?

D-vitamin és SM

A táplálkozás szerepe az SM-ben

Szivárgó bél és SM

Élelmi anyagokra adott autoimmun válasz és SM

Paleolit táplálkozás és SM

9. Reumatoid artritisz:

Köszönjük néked, Kolumbusz!

Újkori vagy régi betegség az RA?

Az RA kapcsolata a táplálkozással

Dohányzás

D-vitamin

Omega-3

Az RA és a paleo

V. Az elme betegsége

10. Skizofrénia: a fordítva megült ló esete

A skizofrénia diagnózisáról

Különös eredmények a skizofrénia kapcsán

A civilizáció hatása

Skizofrénia és glutén

Új utak a skizofrénia kezelésében?

VI. Hamis próféták

11. Vércsoportdiéta: a pszeudotudomány újabb hajtása

A vércsoportdiéta születése

A lektinekről

D’Adamo a vércsoportok keletkezéséről és elterjedéséről

Betegségek és vércsoportok

Étrendi ajánlások

12. PH-csoda: a kilúgozott értelem

Tényleg olyan veszélyesek a fehérjék?

A mikrozimateória

Sav-bázis és rák

A tisztítókúra

Miért hat?

Jegyzetek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Newsreader – SIL Open Font License