Evának, örökké

1.

– Natan, Natan, kedves, emlékszel a barátomra, Shlomóra?

– Nem, apa.

– Ugyan már, miért nem? A fogatlan Shlomo, a hipochonder!

– Nem, nem emlékszem rá.

– Hát, meghalt.

– Sajnálom.

– Semmi baj. Nem is volt igazi barátom. Tudod, mit íratott a sírjára?

– Nem, apa.

– ÉN MEGMONDTAM!

Apám nem tudta, mi fog történni. Történeteket mesélt, mert elképzelni sem tudta, mi fog történni.

Én viszont mindig is féltem. Ezért futok. Soha nem álltam meg, mióta megszülettem. Amint tudtam, kiszaladtam anyám hasából, ő észre sem vett semmit.

Azt mondta: „Itt is van”, és ott voltam a lábai között. A nagymamám sok gyereket látott már megszületni, de nálam nem tudott törölközőt és meleg vizet hozni. Nem adtam neki időt.

Megtanultam futni, mielőtt még járni tudtam volna. Löktem magam a kezemmel és mentem. Húztam magam után a testemet. Aztán megtámasztottam a földön a térdemet. Azt mondják, úgy néztem ki, mint egy macska. Amikor talpra álltam, már tudtam, hogyan kell csinálni.

Végigrohantam Charlottenburg utcáin. Elhaladtam az öreg Mizrachi mellett, felvettem az ebédeskosarat, és elvittem Hermann bácsihoz. Futottam, örömmel, még az iskolába is. Nem is sejtettem, hogy Meyer asszonyt találom majd odabent.

Az ablakhoz rohantam, amikor megláttam az első tüzeket a házunk körül. November volt, de nem volt hidegebb a szokásosnál. Nem kellett volna ekkora tüzet gyújtani. A feketeingesek voltak.

– Miért? – kérdeztem.

– Mert félnek.

Nem értettem. Kicsi voltam. Négy év telt el azóta, ami nagy különbséget jelent.

– Most pedig siess, menj aludni! – mondta anyám.

Futok, mindig, senki sem tud utolérni. Eddig sem történt meg, és soha nem is fog megtörténni, mert nem állok meg. Még most is, hogy itt ülök a vonaton, valójában futok. A lélegzetem szapora, és izzad a halántékom. Az izmaim forróak. A mellkasom közepén érzem a szívem dobogását. A szív küzd, hogy lépést tartson a légzéssel. Gyorsan ver, furcsa, hogy a szomszédaim nem veszik észre.

Figyelem a fülke ajtaját.

Valahányszor kinyílik, a kocsi megtelik zajjal. Kész vagyok a bőröndöt a padlóra borítani. A feketeingesek sosem egyedül mozognak. Ha egyet sikerül megbotlásra késztetni, mind elesnek.

Apám a tüzek után abbahagyta a nevetést. Régen vicces ember volt. Van, akinek gazdag apja van, van, akinek távollévő vagy szigorú. Nekem vicces apám volt. Jobbat nem is kívánhattam volna.

Ült a zöld bársonyfotelben, amelynek karfáját és fejtámláját elszínezte az idő és az ebéd utáni elmélkedés. Azokon a délutánokon lassú, egyenletes fújtatás hallatszott a karosszékből. Közelebb mentem, hogy a szája belsejét tanulmányozzam. Hogy lássam, rejteget-e valami titkos mechanizmust, ahonnan a történetei származnak.

Amikor nem szundikált, a szomszédok rádióját hallgatta.

– Szerencsés dolog viskóban élni – mondta. – Tudod, miért? A gazdagoknak vastag falai vannak, amelyek nem engedik át a zajt. Gondolj csak bele, kénytelenek családonként külön rádiót venni. A gazdagok sok pénzt költenek, hogy gazdagok legyenek. Nekünk viszont csak a fülünket kell a falhoz közelíteni.

Aztán olvasott. Könyvhalmok pihentek a zsámolyon vagy akár a padlón, a fotel körül, ahol éppen tartózkodott. Mindent elolvasott, de a romantikus regényeket kedvelte leginkább, azok közül is csak azokat, amelyeknek jó vége volt. A verseket viszont nem szerette, azokat mindig otthagyta. Próbálkozott, de soha nem talált vicces verset.

Amikor eszébe jutott egy történet, egy szóvicc vagy egy vicc, mindent abbahagyott, és mindenkinek meg kellett állnia.

– A viccek elől nincs menekvés, általuk megismered az embereket olyannak, amilyenek! Vegyük például a nagyanyádat. A nagyanyád magyar volt, és egy viccen a magyarok háromszor nevetnek: először, amikor hallják, másodszor, amikor elismétlik valakinek, harmadszor pedig – de ezt csak hosszú idő után –, amikor végre megértik. Ha viszont Mann úrnak, a földszinti öregúrnak mondod el, aki igazi német, mindig is az volt, ne feledd: ő csak kétszer nevet. Először, amikor hallja, másodszor pedig, amikor elmondja valakinek. Aztán ennyi, nincs tovább. Mert nem érti a viccet, és soha nem is fogja.

Apám így csinálta: fokozatosan haladt előre. És nem lehetett tudni, meddig fog eljutni, meddig tart a műsor.

– A legrosszabbak? Ah, a legrosszabbak! Tudod, kik a legrosszabbak? A szovjetek. A szovjetek csak egyszer nevetnek, és csak akkor, ha meghallják a viccedet. Mert azt semmiképpen sem értik meg. És biztos lehetsz benne, hogy soha nem fogják elmondani másnak: egy szovjet tudja, hogy jobb, ha a saját dolgával törődik.

Vége. Legalábbis a felszínen.

– És a zsidók? – kérdeztem akkor. – Hányszor nevetünk mi, zsidók, apa?

– Eh, mi zsidók! Mi, zsidók nem nevetünk. Soha, ezt ne feledd! Egyszer sem. Mert mi, zsidók már minden viccet ismerünk!

És ekkor, amikor a végére ért, jóízűen nevetett. Mindkét kezét kerek, puha hasára tette, és nevetett. Fel-le járt a keze, küzdött, hogy a hasában tartsa a sok mókát és kacagást.

Apám ruhát vett és árult, de nem a munkája miatt voltunk szegények. Voltak gazdag kereskedők is, és voltak ruhakereskedők, akiknek egyszerűen jobban ment, mint nekünk. Nekünk nem ment. Szegények voltunk, mindig is azok voltunk. Apám nem volt hajlandó becsapni másokat, nem volt hajlandó követni azt az egyetlen utat, amelyen valóban pénzt lehet keresni. Munkából nem leszel gazdag, soha senki nem lett az. Csellel igen, vagy úgy, hogy fentről, a mennyből ajándékot dobnak le, de munkából nem.

Apám gyermekként elkísérte az édesanyját egy rabbihoz. Ott, a hosszú fehér szakállú, átlátszó szemű férfi előtt rájött, hogy ez így lesz, hogy szegény marad. A rabbi még csukott szájjal is bölcsnek tűnt, apám pedig összeszedte bátorságát, és feltett neki egy kérdést. Nem sokkal előtte összeveszett egy barátjával. Buta, gyerekes dolog volt, de apám keményfejű volt, ezért nem tudta lerázni magáról.

– Mit tegyek, rabbi? – kérdezte. – Hogyan kellene viselkednem…

A rabbi így válaszolt:

– Ami neked, kicsi fiú, gyűlöletes, azt ne tedd másokkal!

Rövid, egyszerű és logikus mondás volt. Elég jó még annak is, aki nem sokat foglalkozott a szentek dolgaival, mint például az apám.

Ettől a naptól kezdve sok emberrel találkozott, és mindenki, de tényleg mindenki meghallgatta a vicces történeteit. Aki nevet, az bízik, ezért volt annyi barátja szerte a charlottenburgi kerületben és azon túl is. Berlin tele volt velük. Férfi barátok, igyekezett hangsúlyozni, mert egy nőt mindig veszélyes megnevettetni.

– Ne feledd, Natan: mindenki vidám férfitól akar gyereket, jobb elkerülni a félreértéseket. A nőknek csak tragikus történeteket mesélj! Ígérd meg!

– Megígérem.

– Jól van.

Apám az utcán töltötte az idejét, oldalra támasztott szekérrel és azokkal a barátokkal, akikkel véletlenül találkozott. Ha így telt a nap, boldogan tért haza.

Anyám, aki hitelre vásárolt, és kifordította a ruhákat, hogy feltámassza őket, már sokkal kevésbé volt boldog.

– Meghalnak a ruhák a dörzsöléstől – mondogatta – ez az igazság.

Gyakran kifogásolt valamit, különösen vacsoraidőben.

Azt mondta:

– Eh, kíváncsi vagyok, milyen érzés, ha nem kell megszámolni a pénzt, mielőtt vásárolni mész.

Erre apám azt válaszolta:

– Semmilyen. Abszolút semmilyen. Még akkor is megtalálnád a módját, hogy morogj, ha gazdag lennél, mint egy királynő, husikám.

Anyám ilyenkor még dühösebb lett, vagy úgy tett, mintha az lenne, mert valójában a könnyelmű életmódja miatt ment hozzá apámhoz. Mivel a könnyű lélek szárnyalásra készteti a körülötte lévőket. És azért is, mert olyan könyvekről beszélt anyámnak, amelyeket ő magától soha nem olvasott volna, és amelyekből kívülről tudta a legromantikusabb mondatokat.

Így ment ez évekig. Egészen addig a novemberi szerdáig, amikor az ablakhoz rohantam, és megláttam a lángokat a távolban.

Másnapra apám arca sápadt és ráncos lett. A kevés hajszál a fején olyan vékony volt, mint a fagy által kiszárított pókháló szálai. Egész éjjel feketeinges férfiakról álmodtunk, akik ki-be járkáltak a házakból, az üzletekből, még a közelünkben, Charlottenburgban is. Anyám, apám és én ugyanazt álmodtuk. Az öcsém, Sami nem, vagy legalábbis nem beszélt róla. Az álomban, ahogy a valóságban is, jöttek és felgyújtottak mindent, amitől biztonságban éreztük magunkat: zsinagógákat, temetőket, üzleteket. Mindent.

Megragadták, széttörték, széttépték, megütötték, szétzúzták, összeverték, meglökték, kihúzták, összetörték, elhurcolták, megtámadták, megdobálták. És felégették.

A mi házunkban nem történt semmi. Semmi rossz. Senki sem jött hozzánk, senki sem fenyegetett minket. Apám mégis abbahagyta a nevetést.

Csak egy festmény esett le, megmagyarázhatatlanul, a falról, amely elválasztott minket a szomszédainktól. Arról, amelyik átengedte a rádió hangját. A festmény leesett, és egy sötét, nyirkos téglalapot hagyott maga után. Miközben mindenki, akit ismertünk, a pusztítást és a tűzkárokat gyászolta, mi végignéztük, ahogy egy szög spontán módon megadja magát, és egy festmény leesik. Ez minden.

Apám ezután nem hagyta el a házat. Továbbra is az elnémult fal közepén lévő üres téglalapot bámulta. Mintha ettől a hiánytól és ettől a csendtől várta volna, hogy kapjon egy jelet, egy utalást arra, mit kell tennie. Mintha a festmény egy olyan ős szelleme lenne, akire támaszkodhatna. Egy természetfeletti erő, amely megmutatja az utat a túlvilágról.

Aztán kopogtak az ajtón. Éjszaka volt, és gyönyörű volt odakint. Hófehér és csendes: csak a lovak patái kopogtak, a kerekek siklottak végig az utcán. Mi már ágyban voltunk, Sami öcsém tovább aludt, legalábbis eleinte. Hallottam a lövéseket, láttam, ahogy bejönnek. Négyen voltak, férfiak, ketten fekete kabátot és csizmát viseltek, a többieket nem tudom. Csak az első kettőt láttam, azokat, akik elöl voltak. A többi zavaros. Az egyik parancsokat kiabált. Senki nem kérdezte meg tőlünk, hogy kik vagytok. Mi sem kérdeztük. Kihurcolták apámat az utcára, erőszakkal felrakták egy teherautóra. Nem mintha apám megpróbált volna ellenállni. Azért tették ezt, mert ezt mondták nekik: ez volt a megfelelő mozdulatsor, amit láttak, és megpróbálták reprodukálni. Mint egy táncot.

Kiáltottam. Semmi sem történt. Újra és újra kiáltottam, folyamatosan kiáltoztam. Még most is ordítok álmomban. Különösen, ha havazik odakint. Aznap éjjel nem voltak angyalok a házunk körül. Se Berlinben, se máshol. Csak csukott ablakok. És ha valaki meghallotta, ha valaki kikémlelt a függöny mögül, az nem azért volt, hogy segítsen Salomon zsidónak, a kisembernek, aki oly sokat szórakoztatta őket a történeteivel és vicceivel.

Elbújtunk, elhagytuk az otthonunkat.

A Lottumstrasse 13. szám alá költöztünk. Itt más, hozzánk hasonlóan kétségbeesett emberekkel találkoztunk, mind együtt voltunk. Nem maradtunk sokáig, szinte azonnal elköltöztünk, aztán újra meg újra. Így teltek el hónapok, majd évek, legalább kettő. Talán három.

Míg aztán ismét kopogtattak az ajtónkon. Anyám jelzett, hogy hallgassak. Kezét Sami öcsém szája elé tette, ő még túl kicsi ahhoz, hogy magától legyen óvatos. A lépcsőházban nem volt világítás, bárki is kopogott, a sötétben jött fel. Apámnál is így volt.

Egy hang, amelyet nem ismertünk fel, anyám leánykori nevét mondta ki.

Azt mondta:

– Azért vagyok itt, hogy segítsek…

Női hang volt, suttogás libbent be az ajtó és a fal között. A közelgő tél első fuvallata.

– Recha vagyok. Recha Freier. Nincs vesztegetni való idő…

Anyám ezt a nevet ismételgette, amelyet, most már biztosan tudom, soha nem fogunk elfelejteni. Aztán kinyitotta az ajtót.

Amikor Freier asszony belépett, nem ült le, hanem az ajtó mellett állt, és anyám nem vette elő az udvariasságát. Nem kérte el a kabátját, nem kínálta meg itallal. Csak hallgatta a hallgatnivalót.

– A helyzet megváltozott – mondta Freier asszony. A folyamatos igenekből, amelyekkel anyám kísérte Freier asszony szavait, rájöttem, hogy ismerik egymást. Mégsem találkoztak még soha, mert anyám megkérdezte:

– Honnan tudhatnám biztosan? Ő bárki lehet.

Freier asszonyt nem lepte meg a bizalmatlanság. Sőt, gyengéden nézett ránk, és így válaszolt:

– Nekik nincs szükségük kifogásokra. Ők nem vesztegetik az időt vitatkozásra.

Tudtuk, már láttuk. Freier asszony is tudta, hogy tudjuk, de nem utalt rá arra, amit átéltünk.

– A helyzet megváltozott – mondta. – Semmi sem biztonságos többé. Nincs vesztegetni való idő. Elvitték a férfiakat, lehet, hogy a fiúkat is elviszik.

– Kik? – kérdeztem, de Freier asszony nem válaszolt. Anyám átölelt, és azt mondta:

– Vidd át Samit!

A mi „odaátunk” egy függönyön túl volt, de hogy Freier asszony a feketeingesekre célzott, azt már értettem.

– Megvannak a jegyek és a dokumentumok – mondta, amikor egyedül maradtak. – A gyerekeket elküldhetjük, de csak a nagyobbakat. Ennél többet nem tehetünk. Nem lesz könnyű út. A kicsi nagyobb biztonságban lesz itt, önnel.

Többet nem tehettek, el kellett válnunk. És azt mondta, utazás, nem azt, hogy menekülés. Áldottak az emberek, akik gondosan figyelnek a szavakra.

Megtöltöttem a bőröndömet néhány ruhával, egy üveg vízzel, egy negyed kenyérrel, egy könyvvel. Nem tudom, miért könyvvel. Talán mert az enyém utazás volt, nem pedig menekülés. Anyám nem sírt. Igen, az enyém utazás volt, nem menekülés.

– Hamarosan csatlakozunk hozzátok Izrael földjén – mondta nekem. Aztán megölelte Samit és engem. Sami úgy tett, mintha fuldokolna a szorítástól.

Freier asszony a kezébe vette anyám arcát, és ismeretlen nyelven mondott neki dolgokat. Számomra ismeretlenen, de nem neki. Anyám úgy válaszolt, mintha mindig is használta volna azt a nyelvet. Nem tudom, mikor, nem tudom, hol.

Az utolsó emlékem anyámról egy sor mássalhangzó, aminek nem tudtam értelmet adni.

Aznap este Freier asszony felvett engem és más fiúkat a városban. Minden alkalommal lépcsőn mentünk fel, sötétben. Kopogott, és mi a lépcsőfokokon vártunk rá, csendben.

– Nincs több idő, jönnek – mondta, és minden alkalommal egy fiú vagy egy lány jött ki. Senki sem sírt, amíg az ajtó nyitva volt.

Gyorsan gyalogoltunk, egész éjjel. Áthaladtunk a Hamburg felé induló vonatok állomásán. Ott, fák és egy magas sövény által kissé elrejtve volt egy söröző, amelynek ablakaiban virágládák függtek, és egy hosszú, sötét fatábla lengett a bejárat felett. Az utcáról nem látszott, de odabent az emberek ájulásig ittak. Tudom, mert apám mesélte.

– Voltam ott – mondta egyszer. – Abban a sörözőben, látod?

– Elmentél berúgni? – kérdeztem tőle döbbenten.

– Á, nem! Egy barátomat kerestem. Csakhogy bejött velem az egyik, egy elegáns fickó sötét ingben.

Még le sem ült az asztalhoz, máris kiabált: „Csendet! Figyeljetek! Ma este én fizetem mindenki italát. Mindenkinek! Kivéve annak ott!” „Az ott” egy zsidó volt, kipával a fején. Egy magának való kisember volt, nem zavart senkit. Szegény fickó nem mozdult. Még csak meg sem sértődött. Aztán egy idő után a férfi felállt, és azt mondta:

„Még egy kört mindenkinek! De annak nem, mert az egy zsidó, és nekem semmi közöm a zsidókhoz.” És az emberek ittak, a zsidó pedig maradt, ahogy volt, csendben, félrevonultan. Elhiszed? Ellenállt minden provokációnak. Közömbös maradt.

– De miért utálnak minket az emberek, apa? – kérdeztem.

– Hagyjad csak, hallgasd meg, hogyan folytatódik! Eltelik néhány perc, és a férfi – dühösen – szitkozódik, és újra fizet az italokért. Mindenkinek, kivéve a zsidónak. A zsidó egy pillanatra felnéz, és ezúttal megköszöni! Megköszöni! Ah, ott kellett volna lenned! Látnod kellett volna azt az előkelő fickót a sötét ingben: fel volt bőszülve. Odament a bárpulthoz, és megkérdezte: „Mondd csak, ez a fickó egy idióta? Mindenkinek fizetem az italát, provokálom, és még meg is köszöni?” A férfi a másik oldalon befejezte a pohártörlést, a fény felé tartotta a poharat, hogy megnézze, van-e rajta folt, majd így válaszolt: „Persze, hogy megköszöni – mondta – övé a söröző…”

Elsétálva azon a helyen apám nevetésének hangja még csak emlék sem volt.

Az emlékre emlékeztem, semmi többre.

Ha akkor válaszolt volna a kérdésemre, ha elmagyarázta volna, miért gyűlölnek minket, mindenekelőtt a feketeingesek, talán azt mondtam volna neki, hogy hagyja abba. Hogy ne keressen tovább történeteket vagy barátokat Berlin környékén, hanem kezdjen el futni.

Ahogy én is teszem, itt, most, a vonaton, a többi Recha Freier fiúval együtt. Megfordulok, hogy Hansra és Sonjára nézzek. Ők már mélyen alszanak. A síneken futó vonatból nincs menekülési útvonal, így mondják. Ha a feketeingesek megérkeznének, nemigen tudnánk mit tenni. Talán nekik van igazuk, akár aludhatunk is.

Mások mostanában hunyták le a szemüket, hagyták magukat elringatni. Még érzik a veszélyt, de többet nem tehetnek.

Josko az egyetlen, aki tényleg ébren van, velem együtt. Ő kinéz az ablakon, én meg őt nézem. Olyan az arca, mint aki még soha nem aludt. Éjszakánként legfeljebb egy-egy órát. De nem egyszerre mindkét szemével. Lehetetlen, de ha valaki képes a lehetetlenre, az ő: Josef Indig, a barátainak Josko. Az ő nevét sem felejtjük el soha.

Már majdnem teljesen világos van, hamarosan az olasz határon leszünk. Indulás előtt Josko azt mondta:

– Át kell jutnunk a határon. Ha egyszer ott leszünk, már nem jelentenek számunkra problémát.

Kerültem a „kik” kérdést. Amikor azt mondjuk, „ők”, akkor mindig a feketeingesekre gondolunk.

– Olaszországban biztonságban leszünk – tette hozzá. – Eléggé biztonságban.

Nem kérdeztem erről sem: az „elég biztonságban” nem „biztonságban”. Jobbnak tűnt nem tudni többet.

Éles fájdalmat érzek a hasamban, üres mozgást. Örülök, hogy éhes vagyok. Ez azt jelenti, hogy a rémületnek vége. Azt jelenti, hogy a bensőm is kezdi magát „elég biztonságban” érezni. Az elmúlt két napban se éhes, se szomjas nem voltam, nem volt melegem és nem fáztam. Így volt. Ez történik, amikor az ember menekül: az agy nem fog fel semmi mást, csakis a lábakkal beszélget.

A vonat lelassul, Josko feláll, felveszi a hátizsákját, és felébreszti a még alvókat. Azoknak, akik nem húzzák az időt, a vállára teszi a kezét, és erőteljesen megrázza azokat, akik nem akarnak tudomást venni róla. Mindenkit így ébreszt, kivéve Bennót. Benno mellé leül. Átkarolja a vállát, és a fülébe súg valamit. Benno még csak kilencéves. Amiatt, amit átélt, megérdemli a gyermeki ébredést.

Innen nézve Josko ugyanolyan benyomást tesz rám, mint amikor először találkoztam vele a maribori rendőrségen. Törékeny. Olyan, mint egy nyugtalan levél a fa tövében. Egy levél, amely egy széllökésre vár, ami majd elfújja. Freier asszony mégis számított rá. Legalább ebből rá kellett volna jönnöm, hogy téves volt a benyomásom.

Azon az éjszakán, amikor értünk jött, Freier asszony elvitt minket a Meinekestrasséra. Napokig ott maradtunk. Vártuk, hogy megérkezzenek a többiek. Az újak némán ültek, a fal mellett kerestek szabad helyet. Láttam, ahogy a bőröndökkel a karjukban, mozdulatlanul összecsuklottak, majd újra életre keltek. Visszatértek a fiúk és a lányok közé, de nem egészen. Egyikünk sem vált újra azzá, aki korábban volt.

Aztán elindultunk, előzetes értesítés nélkül. Freier asszony csoportokra osztott minket, és vonatra szálltunk: Bécsbe. Minden csoportért egy ember volt a felelős. Értünk Arnold, akinek vastag szemüvege volt, magasabb volt az átlagosnál, és görnyedt volt a válla. Az ő feladata volt, hogy nehézségek esetén döntéseket hozzon. Bécsben elváltunk a többiektől. Grazba minden csoport más vonattal ment. Késő este szálltunk le, az állomás előtt találtuk a teherautót egy rakomány fával, ahogy mondták. Freier asszony, vagy inkább „a szervezet” nagyon világosan megmondta ezt. Lefeküdtünk a gyanta- és hegyszagú rönkökre, koromfekete takarókba bújtunk. Azt hittük, meg fogunk halni. Ahogy vettük a kanyarokat, a hideg beáramlott a tüdőnkbe, szinte nem is tudtunk lélegezni. Fájdalom kúszott az ujjainkba és a lábujjainkba. A szél fütyült, sőt üvöltött, mint egy éhes vadállat. Mégis, ha tudtuk volna, mi fog történni, nem panaszkodtunk volna.

A jugoszláv határon a teherautó egy pásztorkunyhó előtt rakott ki minket.

– Várjatok itt! – mondták nekünk, és visszafordultak a város felé. A kunyhóban kellett volna találkoznunk a csempészekkel. Ételt és valami meleg italt kellett volna adniuk nekünk, mielőtt átlépjük a határt. De a kunyhó zárva volt. Az ablakok túl kicsik voltak, és egy vaskereszt védte őket: nem lehetett átjutni rajtuk. A hó a térdünkig ért. A széllökések a levegőbe emelték a frissen hullott havat. Arnold nem tudta megtisztítani a szemüvegét, a lencsék rögtön ismét elfehéredtek. Nem úsztuk volna meg.

Az egyetlen reményünk az volt, hogy a csempészek nem kaptak előre pénzt. Ellenkező esetben, ha nem kell behajtaniuk a fizetséget, egyszerűbb, ha hagynak minket meghalni, mint megkockáztatni a határátkelést. Ott álltunk a sötétben, mint haszontalan áruk.

Néhányan leültek a szélárnyékba, háttal a falnak. Felhajtották a kabátjuk gallérját és összebújtak. Kényelmesen feküdtek, és egyre jobban elnehezültek volna, ha Arnold nem tisztítja meg a szemüvegét. Ha nem látta volna meg őket. Szavakat kiáltott, amelyeket elsodort a szél. Rángatta őket, felhúzta, felugrásra kényszerítette őket. Azoknak pedig, akik nem akartak tudomást venni róla, akiket túl nehéz volt felemelni, a lábujjára lépett. Így győzködte őket. Addig kiabált, amíg mindenki azt nem tette, amit mondott.

Mert ha valaki elaludt volna a hóban és a hidegben, soha többé nem ébredt volna fel.

– Akkor minden hiábavaló volt! Érted? – Ezt hallottam, mert Arnold hangja hangosabb volt, mint a szél. És igaza volt: Freier asszony, a vonat, az üres bőröndök és azok fájdalma, akiket Németországban hagytunk hátra, mind hiába volt.

– Otthon is maradhattatok volna meghalni! A melegben!

Aztán egyikünk azt mondta:

– Nézzétek, nézzétek…

Az ő szavait is elfújta a szél, de mi követtük a megfagyott kesztyűje mozdulatát.

Megláttunk egy kocsit, amelyik az úton küzdötte fel magát, és futottunk. Mindannyian együtt, mint a banditák, mint a kétségbeesett emberek. Nem kellett semmit sem magyarázni, nem lett volna módunk semmit sem magyarázni. A férfi felhúzott minket és egy hideg ponyvával fedett be bennünket, amely cserébe visszaverte a széllökéseket. Úgy éreztük, rendben vagyunk, hogy még van némi remény számunkra.

A kocsin ülő férfi nem az a csempész volt, akit vártunk. Ő az az ember volt, aki találkozott néhány szerencsétlennel visszafelé úton, fiúkkal, akik városi cipőben és kabátban küzdötték le a hegyet. Eltévedtek, ő pedig segített nekik. Ez minden. Az ő szemszögéből nézve tehát nem volt sok gondolkodni való. Végighajtott a kocsival a hajtűkanyarokon, és megkereste a legközelebbi rendőrőrsöt, hogy megkérdezze, mit tegyen, hogyan segítsen. A leglogikusabb dolog egyben a legegyszerűbb is volt: visszavinni minket szegény, aggódó családjainkhoz. A feketeingesekhez.

A maribori rendőrőrs egy nyomortanya volt. Olyan káposzta- és penészbűz terjengett benne, hogy még a magunkfajta éhes emberek is elhányták volna magukat. A kályha égett, és adtak nekünk takarókat, de még így is kirázott a hideg.

Egy férfi levest hozott nekünk, később pedig valami forró, sötét italt. Ízetlen volt, csak forró és sötét.

A férfin minden olyan volt, mint egy rendőrön – az egyenruha, a csizma, a sapka –, de az arca nem. Az arca egy vidéki orvosé vagy tanáré volt. Olyan emberé, aki a lelkiismeretét követi. Úgy tűnt, mintha büntetésből lett volna ott.

Egy szót sem értettünk, de ahogy vitatkozott a többi rendőrrel, az nyilvánvaló volt. Csakhogy ő volt a rendőrkapitány, és amíg az ellenkezőjét nem parancsolják, a rendőrkapitány dönt egy rendőrőrsön.

Uroš Žun parancsnok – az ő nevét sem felejtjük el soha – elment és visszatért, telefonált és tiltakozott. És kiabált a maga ismeretlen nyelvén. A többiek fogadták a parancsokat, de amikor hátat fordított nekik, egymásra néztek és a fejüket csóválták, vagy széttárták a karjukat. Többet nem engedtek meg maguknak.

Aztán jött egy távirat, Žun parancsnok némán elolvasta, és az emberei megnyugodtak. Az egyik kigombolta az inge gallérját, a másik töltött magának egy pohár sötét italt. Vigyorogva forgolódtak. Látod? Látod, mi történik, ha felülről jönnek a parancsok?

Uroš Žun úr ehelyett fogta a táviratot, és a szemetesbe dobta. Nem tépte szét, nem haragudott, csak elejtette, és a körülötte állók arcára visszatért a sötétség.

A rendőrfőnök telefonált. A kis szobából, ahol álltunk, egy keskeny falnyíláson keresztül láttuk, hogy kinyitja az ajtót. Kívülről széllökés jött be. Először nem vettem észre semmi mást, csak azt, hogy visszatért a hideg.

De aztán a parancsnok elhaladt egy ablak alatt, és vele volt egy könnyed, kis ember, ellenfényben. Nekem úgy tűnt, mintha szárnyai lennének. Egy kismadár, gondoltam.

Josko még most, itt, a Modena felé tartó vonaton is olyan könnyűnek tűnik, mintha képes lenne szárnyalni. Hozzám is odajön, ahogy a többiekhez, és azt mondja:

– Mindjárt ott vagyunk. Mindjárt megérkezünk.

– Igen, készen állok – válaszolom, mire továbbáll.

Előremegy, de hátra is néz, meg akar győződni róla, hogy senki sem fordul vissza leszálláskor. Hogy senki sem olyan fáradt, hogy inkább a vonaton marad.

Előfordulhat, tudom, mert én is ezt tettem volna a maribori rendőrőrsön: szívesen maradtam volna a melegben, és hallgattam volna Uroš Žun úr utasításait. Ehelyett akkor Josko azt mondta:

– Elviszlek titeket Zágrábba. Freier asszony összes fia ott van.

Soha nem láttam őt azelőtt, nem tudtam, kicsoda, de amikor meghallottam Freier asszony nevét, meg voltam győzve, ahogy anyám is meg volt. Ez egy emlékeztető volt.

Sokkal többen voltunk Zágrábban, mint most. Rövid ideig maradtunk, talán két hónapig, aztán szétváltunk. Akiknek rendben voltak a papírjaik, azok azonnal elindultak, Freier asszonnyal együtt. Ő másképp szerette volna, de együtt költözni túl kockázatos lett volna. Elég lett volna egy ellenőrzés, egyetlenegy, és senki sem menekült volna meg.

– Gondoskodni fogunk azokról, akik itt maradnak – mondta Josko.

– Megvárjuk a hiányzó bélyegeket, aztán elindulunk, ugyanazon az útvonalon.

Vonattal Törökországba, majd Palesztinába, ha kell, akár gyalog is.

– Ha valami baj történik, mi ott leszünk – tette hozzá Helene.

– Igen, persze, induljatok! Majd utolérünk titeket – mondta Boris.

Schoky és a többi felnőtt is egyetértett.

Freier asszony hagyta magát meggyőzni. Kutatott más megoldások után, de végül beadta a derekát. Két csoport lett: az egyik akkor, a másik később indult. Én maradtam. Nekem nem voltak meg a dokumentumok. Biztosan aggodalmasnak tűnhettem, mert Helene odajött hozzám, és azt mondta:

– Csak napok kérdése.

– Igen – válaszoltam.

Aztán, ha valami baj van, ott vannak a felnőttek.

2.

A „valami baj” maga a háború. Hasztalan terveket készíteni, hasztalan dokumentumokra várni. Ha háború van, csak arra kell figyelni, ami történik. Körülöttünk, az utcán.