Impresszum

Szófia Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: szofiakiado@gmail.com

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borító: Keserü Piroska

© Katalin Badhofer, 2023
© Szófia Kiadó, 2023

ISBN 978-615-5738-10-4

1. Megérkezés
1990. január – 1990. június

Niklas

Szent ég, mindenki engem bámul! Persze hogy mindenki engem bámul: én vagyok az új fiú a keleti országrészből… Az én osztályomban is megbámultunk minden új gyereket. Némelyek már sugdolóznak is, miközben a tanár felszólít, hogy mondjak magamról pár szót.

Niklas Ehrend a nevem, Drezdából jövök. Anya és én öt nappal ezelőtt érkeztünk Hamburgba. Anya betegápoló, az egyetemi klinikán kapott munkát. Apám már nem él. Most már mehetnék a helyemre?

Megtörlöm a homlokomat, miközben odahurcolom a táskámat, ahol ülni fogok. Csak most tűnik fel, hogy itt teljesen más rend van, mint a régi osztályomban. Ott három padsor volt, itt meg csoportokba rendezve állnak az asztalok. A mellettem ülő kislány rám mosolyog. Leyla, megmutatnád majd Niklasnak a rekeszét és a helyét az öltözőben? – bízza meg a tanár. Leyla?! Hát ez meg miféle szerzet?

Britta

Jó döntés volt ez? Néhány héten belül… Mindent odahagytam, ami eddig az életemet jelentette. Félek, igen, kifejezetten félek. Hamburg más világ, még ha ugyanazon a nyelven beszélnek is itt. Markus megígérte, hogy támogat, és biztos vagyok benne, hogy meg is teszi, de olyan gyámoltalannak érzem itt magam! Egy fél életen át jól elboldogultam az NDK-ban, Drezdában mindig tudtam, mit kell tennem. Itt teljesen más elvekhez és törvényekhez kell igazodnom.

Niklas miatt is aggódom. A gyerek ugyan kifejezetten szívós és önálló, de ez számára is megrendítő változás. Nem ismer itt semmit és senkit, teljesen elveszítette a megszokott környezetét, és még csak tízéves! Nem is igaz: még csak áprilisban lesz tízéves. Ennek ellenére úgy vonult el ma az új iskolába, mint egy katona a csatába: egyenesen, bátran, határozottan. A kisfiam a hivatásom miatt korai önállóságra kényszerült; a többműszakos munka nem igazán családbarát, ha egyedül neveled a gyerekedet.

Niklas mindig Nyugatra akart menni, mióta megértette a két rendszer közötti különbséget, ami korán megtörtént. Én meg pártoltam ezt, különösen, mióta megismerkedtem Markusszal. Niklas apja után nagyon sokáig nem volt senkim, aztán egy intenzívápolási kongresszuson megismerkedtem Dr. Markus Scheimannal. Utána többször tartott előadást Drezdában; világszinten elismert szakértője a témának. Egymásba szerettünk… Megnyílt előttünk egy út, és most itt vagyunk. Talán túl önző lettem volna?

Markus

Britta végre itt van, de nem akar összeköltözni velem. Ezt akceptálnom kell, akármilyen nehezemre is esik. Számára a gyerek a legfontosabb, ez világos. Niklas mindig újra megdöbbent engem is: rendkívül intelligens, kutató elme, ugyanakkor imádja az anyját, és bármit megtenne érte. Ők ketten úgy összenőttek, hogy egy papírlap sem férhet közéjük. A tízéves gyerek képes az anyjának ételt készíteni műszak után, bevásárolni, szerelőket fogadni és irányítani, és természetesen hibátlanul elvégezni a házi feladatait. Csodálatos, de nem vagyok benne biztos, hogy egészséges is… Velem szemben udvariasan, de tartózkodóan viselkedik. Igazi érdeklődést csak akkor mutat, amikor Brittával szakmai dolgokról beszélgetünk, vagy komplikált esetekről mesélek. Ezeknek a betegeknek a további sorsát a következő látogatásom alkalmával rendre meg is tudakolja.

Niklas

A nagyszünetben Leyla tényleg megmutat mindent, amit azonnal tudnom kell. Ez az iskola kész őrület: óriási nagy, teljesen modern, csupa fém meg üveg. Minden osztálynak saját öltözője van, ahol a kabátokat és az utcai cipőt le kell venni. Valószínűleg százszor fogok eltévedni, annyi itt a terem. A régi iskolám sokkal kisebb volt, egy öreg épület Drezda kellős közepén. A kabátokat egyszerűen fogasokra akasztottuk az osztályban, és nem volt sem udvara, sem ilyen nagy központi tere, mint ennek.

Néhány fiú utánunk jön az öltözőbe. Kíváncsian kérdezősködnek, hogy most hol lakunk, hogy jó tanuló vagyok-e, milyenek az iskolák Keleten. Szigorúak, és igen, jó tanuló vagyok, bár persze fogalmam sincs, hogy ezek itt ugyanazt tanulják-e, mint mi… Az a két óra, amin eddig részt vettem, német és matek, számomra nagyon egyszerű volt, de az órarend angolt is tartalmaz, és azt otthon még sosem tanultam. És hittanoktatás is van, na, ezt képzelje el valaki Keleten! Vajon mit tanul az ember hittanból?

Mama csomagolt nekem tízórait, azt most kibónyálom a szalvétából. Az itteni gyerekeknek uzsonnadobozuk van, külön rekeszekkel a kenyérnek, gyümölcsnek, apró édességeknek. Leyla dobozában nagyon érdekes dolgok vannak, kíváncsian kukucskálok bele. Tahchin morgh, világosít fel, perzsa rizssütemény. Te perzsa vagy? Nahát, még sosem találkoztam perzsákkal! És mik azok a piros bogyók? Gránátalmamag, válaszol Leyla; megkóstolod? Igen, kérek! Aztán én is felajánlok neki egy harapást a húspástétomos kenyeremből, de csak a fejét rázza. Ő vegetáriánus, közli. Az meg mi? Így nevezik azokat, akik nem esznek húst. Aha.

Britta

Csak február elsején kezdek majd dolgozni. Addig ezer dolgot kell elintéznem, és az egyetemi klinika által a rendelkezésünkre bocsátott kis lakást is lakhatóvá kell tennem. Niklast sem hagyhatom itt idegenben máris egyedül. Később persze napközibe fog járni, de ha egyszer elkezdődnek a váltakozó műszakok, sokszor lesz este és éjszaka is magára utalva. Ez Drezdában sem volt másként.

Ma azonban már délben hazajön az iskolából, és a kedvenc ételével, spagettivel várom. Milyen volt, mesélj! Rendben, mondja lakonikusan. A tanár egész rendes, a német és a matek nem lesz gond, de az angollal lesznek nehézségek; ezek itt már második éve tanulják, ő meg alig értett belőle valamit. Azt gyorsan behozod, majd segítek! Az angol nem nehéz. Legjobb lenne azonnal elkezdeni, feleli Niklas, amíg még van rá időd. Az én törekvő fiam!

Aztán mesél még az osztálytársairól is. Két fiúval, Bernddel és Lukasszal beszélgetett már egy kicsit, de a legtöbbet egy perzsa kislánnyal, Leylával, aki mellett ül. Helyes lány? Igen, bólint meggondoltan, és nagyon csinos. Nézd csak! – mosolygom meg, de már témát is vált. Anya, nézzünk már körül egy kézilabda-egyesület után, kéri. Persze, feltétlenül, fiam! Niklas imádja a sportját, a legnagyobb bánata az volt, hogy el kellett hagynia az egyesületét. Igazán jó kis gyerekcsapatban játszott; az NDK-ban komolyan veszik a sportot. Vajon találunk itt hasonlót?

Leyla

Mẩdar, új gyerek jött az osztályba! Otthon többnyire farsi nyelven beszélünk, mint most is. És ez miért ennyire izgalmas, érdeklődik anya. Keletről jött, Drezdából! A szüleim érdeklődéssel követték a novemberi eseményeket. Akik onnan jönnek, azoknak nem lesz itt könnyű dolguk, úgy gondolják. Mellettem ül, és mindent megmutattam neki. Ez kedves volt tőled, mondja anya. Milyen gyerek? Csendes és komoly. Gondolod, hogy fél, kérdi anya. Nem hatott félénknek, de nem beszél sokat, csak óriási szemeket mereszt… Egészen máshoz szokott, nyilván időre lesz szüksége, segíts neki! Segítsek?! Hisz azt a szöveges példát, amihez nekem percekre volt szükségem, pillanatok alatt megoldotta! Szóval jó matekos, de ez nem változtat azon, hogy idegen itt, és magányos.

Aztán feljön apa a rendelőből ebédelni. Apa belgyógyász, és itt a házunk földszintjén van a rendelője. Ebéd közben neki is elmesélem az újdonságot. Anyádnak igaza van, Leyla, segítened kéne a fiúnak. Ha gondjai lennének a tananyaggal, abban is, de elsősorban a beilleszkedésben és eligazodásban. Ez még felnőtteknek is nehezére esik, ezt anyádnál és nálam senki sem tudja jobban. Te okos, kedves kislány vagy, meg tudod oldani! Hozzánk is meghívhatod, ha szeretnéd. Az én apám a világ legjobb és legokosabb embere, rá mindig hallgatok. Szóval törődni fogok Niklasszal, ha hagyja.

Markus

Hetek teltek el, mialatt berendeztük az életünket. Britta és én igyekszünk a szolgálatainkat összehangolni, ami persze nem mindig sikerül, de legalább a szabadnapokat és szabad hétvégéket többnyire együtt tudjuk tölteni. Ugyan még mindig külön lakunk, de ahányszor csak megoldható, nála töltöm az éjszakát. Niklas ezt egykedvűen veszi tudomásul, és a közösen eltöltött szabadidőt is elfogadja. Elviszem teniszezni, ami aztán nagyon megtetszik neki; azt hiszem, mindenhez van tehetsége, ami összefügg a labdával. Beprotezsálom a HSVH-hoz is, a hamburgi kézilabda-egyesülethez, amiért nemcsak ő őszintén hálás nekem, hanem az egyesület is. Azt hiszem, lassan Britta is hajlik az együttélésre, ami a leghőbb óhajom lenne.

Ami a hivatásomat illeti, kiválóan érzem magam Hamburgban. A klinika azonnal állást ajánlott nekem, amint leomlott a fal. Itt ugyan több rendes napi szolgálatot kell ellátnom, mint Berlinben, és kevesebb oktatási feladatom van, de sokkal kevesebbet is utazom, és több időm marad publikálni. Néhány publikációban együtt is dolgozom Brittával: az intenzívgyógyászat orvosi és ápolói szempontjait taglaljuk. A gyerek sokszor tanúja a vitáinknak, hisz a kis szolgálati lakásban nemigen akad visszavonulási lehetőség.

Néha érdeklődöm Brittánál Niklas apja felől, de mindig csak kitérő válaszokat kapok. Nagy szerelem volt, össze akartak házasodni, de aztán halálos szerencsétlenség érte egy katonai gyakorlaton, mielőtt a terhesség kiderült volna. Britta utána csakis Niklasnak élt, amíg engem meg nem ismert. Niklas is azt mesélte, amikor óvatosan rákérdeztem, hogy az apja katonaorvos volt, és egy gyakorlat közben vesztette életét. Van róla egy régi fénykép, ami civilben készült, de semmi más. Ez elég különös, ha tényleg egybe akartak kelni…

Niklas

Amilyen szép ez az iskola, olyan különösnek is tűnik nekem. A tanárok túl kedvesek, majdnem bármit megbocsájtanak, lehet velük vitatkozni, és kikérik a gyerekek véleményét. Ha az ember otthon felejti a holmiját, vagy nincs meg a házi feladata, ha beszélget óra közben – nem tragédia. Még WC-re is mehetünk tanítás közben! És azt is megengedik, hogy gyakorláskor segítsünk egymásnak. Megfigyeltem, hogy a jó tanulók egyszerűen felállnak, és odamennek a barátaikhoz, akik valamelyik feladatot nem tudják megoldani. Aztán egyszer csak én is elkezdtem. Matek, német nyelvtan – ebben tudok segíteni, és nekem teljesen mindegy, ki néz éppen segélykérően körül. Amikor aztán egy angolórán hirtelen mellettem állt egy osztálytárs, aki persze tudta, hogy angolból gyenge vagyok, olyan bizsergő érzés támadt a gyomromban…

Angol… Nem vagyok hozzászokva, hogy bármilyen tárgyból én legyek a sereghajtó, de itt azzá váltam. Nap mint nap biflázom a szavakat és frázisokat, anya az első két héten sokat segített, de egyelőre nem tudtam behozni a lemaradásomat. Emellett az olvasás is sok időt igényel; ezek itt teljesen más dolgokat olvasnak, mint mi otthon. Érdekes módon a legtöbb gyerek itt nem is szeret olvasni, pedig nekem tetszenek a történetek.

Viszont Markusnak köszönhetően újra kézilabdázhatok! Ott ismerem a szabályokat, a pályán kiismerem magam, és jó játékos vagyok, igazán jó! Az edző agyba-főbe dicsér; ezeknek a lágytojásoknak itt fogalmuk sincs a keletnémet edzési módszerekről. Az osztálytársaim is észrevették, hogy jól bánok a labdával, ezért minden labdajátéknál az elsők között választanak be a csapatba. Bernddel össze is barátkoztam, mert ő is napközis, mint én. Gyakran játszunk együtt a szabadidőben, a házi feladatoknál meg segítek neki, ha kell. Sajnos angolból ő sem a legjobb, nem tud nekem segíteni, de kedves srác.

És akkor még itt van Leyla. Az itteni gyerekek különösnek találják, ha fiú lánnyal barátkozik; őket kicsúfolják. Ezért az iskolában nem is beszélgetünk sokat, de angolórán sokszor megsúgja nekem a helyes választ, én meg a matekfüzetemet fordítom gyakran úgy, hogy lássa a megoldást. Ő persze suli után hazamegy, hisz az anyja nem dolgozik, de ilyenkor általában a kijáratnál találkozunk. Az egyik ilyen alkalommal meghív engem magukhoz. Ez az első meghívásom itt Nyugaton!

Britta

Ez a lakás nagyon helyes, olcsó is, a klinika területén fekszik, és Niklas iskolájához is közel van, de sajnos borzasztóan kicsi. Másfél szoba 45 négyzetméteren, itt alig lehet egymást kikerülni, nemhogy elkerülni… Nem lakhatunk itt sokáig, a gyerek is egyre idősebb lesz. Nyáron, még mielőtt elkezdi a gimnáziumot, alighanem új otthon után kell néznem.

Nem látszik kétségesnek, hogy felveszik a gimnáziumba. Hosszan beszéltem a tanítójával. Niklas kiváló tanuló, okos, érdeklődő, törekvő, szorgalmas. Hogy angolból hiányosságai vannak, az érthető, de meglepő sebességgel pótolja ezeket. A tanító azt ajánlotta, küldjem a nyári szünetben nyelvi táborba, és ebbe Niklas is beleegyezett.

Mióta újra kézilabdázik, kevésbé érzi itt idegennek magát. Hetente kétszer jár edzésre, többnyire egyedül, de néha Markus vagy én elkísérjük, ha van szabad időnk. A meccseire is eljárunk, amikor csak megtehetjük. Markus nagyon igyekszik törődni a gyerekkel. Azt hiszem, komolyan gondolja a kapcsolatunkat, és szeretné a fiamat is meghódítani. Jól tudja, hogy semmit nem tennék, ami Niklasnak nagyon ellenére van.

Már három hónapja vagyunk Hamburgban, és majd mindennap találkozunk. A klinikán persze rendszeresen, hisz azon az intenzív osztályon vagyok ápoló, ahol Markus főorvos. Amikor mindkettőnk estéje szabad, többnyire nálam alszik. Ilyen estéken Niklas vacsora után általában tapintatosan eltűnik a szobácskájában, pedig erre soha senki nem kérte. Ha mégis köztünk marad, érdeklődve hallgatja a szakmai beszélgetéseinket. A kapcsolatunk rendkívül nyugodt és harmonikus, és egyre gyakrabban gondolkozom azon, nem az összeköltözés lenne-e a legjobb megoldás. Markus ezt már régebb óta pedzegeti, de eddig mindig kitértem a válasz elől.

Dr. Shabani

Leyla meghívta a keletnémet kisfiút szombat délutánra. Mivel szép, kellemes áprilisi idő van, a gyerekek a kertben töltik az idejük legnagyobb részét. Én a rendelő ablakából figyelem őket, miközben a papírmunkáimat végzem. Csinos, sötét hajú fiúcska, aki bemutatkozáskor nagy, világosszürke szemekkel nézett rám. Sportos kölyök, minden fára felmászik, amelyiknek eléri legalább egy ágát. Tollaslabdáznak meg frizbiznek, Leyla is örökmozgó.

Amira a kertben terített uzsonnához. Baklavát tálal fel, és bamieht, hozzá csait és sarbatot. Niklas mindent megcsodál és megkóstol; láthatólag még sosem evett ilyesmit. Megkérdezem, hogy tetszik neki itt Hamburgban. Rám emeli azt a világos szemét, és kicsit töpreng, mielőtt válaszolna. Micsoda megfontolt kislegény ez! A város nagyon szép, a kikötő meg szuper, válaszolja végül. És már megszoktad? Jól érzed itt magad? Újra a világos pillantás, a gondolkodási szünet. Tulajdonképpen igen, feleli, csak hát itt egészen más, mint Drezdában. Jobb vagy rosszabb? Kicsit felhúzza a vállát: egyszerűen más, mondja diplomatikusan.

Értem, mire gondolsz, Niklas. Mi most hét éve élünk itt, mégis néha még mindig különösnek találom… Honnan tetszik ilyen jól tudni németül, kérdezi a gyerek. Ez az első kérdés, amit feltesz nekem. Tudod, két évig itt Hamburgban jártam egyetemre, még az Iráni Forradalom előtt. Aztán 1983-ban eldöntöttük, hogy ide költözünk. Ön is orvos, mint apám volt, állapítja meg Niklas. Megnézhetném a rendelőjét? Hát ott nincs sok látnivaló, de gyere, megmutatom!

Komolyan néz körül, nem nyúl semmihez. Ez egy EKG, ismeri fel a gépet. Igen, az. Tudod, mit jelent az EKG? Elektrokardiogramm,válaszol azonnal; azt mutatja, hogy dolgozik a szívünk. Nagyszerű, Niklas! Szeretnéd látni, hogy dolgozik a szíved? Igen! Most mutat először némi izgalmat és elragadtatást. Felcsillan a szeme, kis mosoly is megjelenik az arcán. Tehát rákötöm az EKG-ra, és elmagyarázom neki a görbéket. Tágra nyílt szemekkel figyel, éppúgy, mint annak idején Leyla. Mennyire hasonlóak ezek a gyerekek! Csak Leyla sokkal élénkebb és temperamentumosabb.

Britta

Niklas április 17-én lett tízéves. 21-én, szombaton Markusnak és nekem is szabadnapunk van; Niklas meghívhatott néhány gyereket a Hagenbeck Állatkertbe. Leyla és Bernd jönnek, meg még két fiú a kézilabdacsapatból. Egyik látványetetéstől a másikig futunk, a gyerekek nagyon élvezik. Eleinte kicsit tartottam tőle, hogy Leyla nem fogja jól érezni magát a csupa fiú társaságban, de láthatóan semmi gondot nem okoz sem neki, sem a srácoknak. Az állatkerti látogatás után következik a meglepetés Niklas számára: körbehajókázzuk a kikötőt. Ezt már rég szerette volna, de mindig elhalasztottuk. Most tátott szájjal bámulja az óriási hajókat, a zsilipeket, dokkokat és emelődarukat, és körülbelül ezer kérdése van, amire mind nem tudjuk a választ. Az én komoly kisfiam ezen a napon maradéktalanul boldog és felszabadult.

Másnap azonban mindketten szolgálatban leszünk, Niklast pedig meghívták magukhoz Leyla szülei. Az első ottani látogatása után felhívott Leyla anyukája, és felajánlotta, hogy a fiam náluk töltheti a napot, amikor hétvégi műszakom van. A gyerekek nagyon jóban vannak, a férje is megszerette Niklast. Hálás vagyok ezért a lehetőségért, és a gyerek is örül neki. Holnap lesz az első ilyen vasárnap; jó, hogy nem kell egyedül töltenie, mint már oly sokszor.

Niklas

Ma van a felvételi a gimnáziumba. Anya velem jön, de én viszem a mappát a dokumentumokkal, amiket be kell adni. Az elemi iskola írásbeli ajánlása a legfontosabb, amit a gyenge angol teljesítményem ellenére is megadtak. Még mindig nem értem el azt a szintet, mint az osztály legjobb tanulói, de azért a kettesig[1] már eljutottam. Remélem, ez elég lesz a felvételhez… Leyla is ide jelentkezik, talán ugyanabba az osztályba kerülünk, annak örülnék.

Majdnem vége az iskolaévnek. Még egy hónap, aztán indulok a Bajor Erdőbe angol nyelvtáborba. Az alatt a három hét alatt anya és Markus megoldják a költözködést egy nagy közös lakásba. Nem tudom, örülök-e ennek… Markus rendben van, de mindig együtt élni vele, minden nap? Amikor nálunk van, sokkal kevesebbet látok anyából is. De anya nagyon kedveli, ezt tudom, és mióta sokat vannak együtt, sokkal vidámabb is, mint régen.

Aztán meg nyaralni megyünk Görögországba! Ezt már alig várom! Életemben először fogok repülni és egy meleg tengerben fürdeni. Látni fogom Athént, az Akropoliszt, és sok más érdekességet.

Most egyelőre még a bajnokságra kell összpontosítanom. A két utolsó kör van még hátra, és a táblázat harmadik helyén állunk. Van rá esély, hogy elérjük a második helyet, ami nagy siker lenne. De ehhez az utolsó két meccset magasan meg kell nyernünk, ami nem lesz könnyű.

1 A magyar osztályzás szerint ez négyes érdemjegynek számít.

2. Őszi villongások
1992. augusztus – 1992. december

Dr. Shabani

Az évnyitó előtti utolsó vasárnapon Amira a kertben terít asztalt ebédhez. A gyerekek kifulladva érkeznek meg a parkból, ahol görkorcsolyázni voltak. Niklas megint nálunk tölti a napot, az anyja dolgozik. Ezek ketten már majdnem olyanok, mint a testvérek, és számunkra is egyre inkább családtaggá vált a fiú. De most lassan serdülőkorba érnek; meglátjuk, akkor hogy alakul ez az egész.

Apa, mentő jött a parkba, egy öreg hölgyet szállítottak el, aki összeesett, újságolja Leyla izgatottan. Niklas pontosan látta, ott volt ő is! Mit jelent, hogy ott voltál? Egészen a közelében voltam, amikor elájult, válaszolja a gyerek. A cipője csatját kellett megigazítania, amely megint kinyílt. Leyla továbbgurult, ő meg leült egy padra, és a néni közvetlenül az orra előtt lett rosszul.

A hölgy egyszer csak levegőért kapkodott, nyögött, és a szívéhez kapott, aztán összeesett, meséli tovább. Nagyon sápadt volt, de lélegzett, a pulzusa gyenge és szabálytalan volt. Te mindezt ellenőrizted? Hát persze, hisz biológiaórán tanulták, hogyan kell csinálni, mondja komolyan. Közben már járókelők értesítették a mentőket, akik hamar meg is érkeztek. Dr. Shabani, gondolja, hogy ez szívinfarktus lehetett, érdeklődik Niklas. Lehetséges, fiam, könnyen lehetséges. Jó, hogy olyan gyorsan ellátták.

Délután a két gyerek a nappaliban gubbaszt egy halom könyv társaságában. Anatómiai lexikon, orvosi szakkönyvek, ilyesmik. Hát ti mit kerestek? Utánanézünk, mi is az az infarktus, és mi okozza, magyarázza Leyla. És értitek, amit itt olvastok? Hát nem igazán, vallja be Niklas. Akkor miért nem kérdeztek inkább meg? Magunk akartuk kitalálni, emeli fel Leyla az állát: mutatja apjának a makacs képét. Lenyűgöző, amennyire ez a két kölyök orvosi kérdések iránt érdeklődik! Orvosgyerekek… Át lehet az ilyesmit örökíteni?

Miután mégiscsak megengedték, hogy elmagyarázzam nekik a szívinfarktus lényegét, Niklas hazafelé készülődik. Nemsokára hazaér az anyja, addigra meg akarja neki melegíteni az ételt, közli. Markus nincs otthon? Nincs, tizenkét órás ügyeletben van, csak reggel jön meg. Egy szabad este anyával kettesben, örül a gyerek. Annak egy percét sem akarja elszalasztani!

Markus

Két évvel Németország újraegyesítése után nem teljesedtek be a reményeink. Örülhetünk, hogy itt Hamburgban telepedtünk le, mert a keleti országrészben óriási gondok vannak. A szolidaritási különadó ellenére sincs elég pénz, a Nyugat és a Kelet között borzasztó nagy a különbség, az itteniek kezdik a keletnémeteket megvetni és utálni, odaát meg irigyek és türelmetlenek az emberek. A nyugati kollégáim néha megszakítják a beszélgetésüket, amikor belépek, az utcán meg sokan nyíltan szapulják a keletieket. És akkor még itt van a háború is Jugoszláviában! Egyre több menekült érkezik, akiket éppen Keleten nem látnak szívesen. Az országban egyre puskaporosabb a hangulat.

Nekünk hál’ istennek jól megy a sorunk. Az együttélés jól működik, az új lakás kényelmes, sokat dolgozunk, de jól is keresünk, a fiú meg kiváló tanuló, mint mindig. Nem mondhatnám, hogy apát lát bennem, de nem is vagyok ellenére. Úgy tűnik, jól beilleszkedett; soha nem mesél problémákról, bár általában nem beszél sokat, kivéve az anyjával. Na meg Leylával; sok időt tölt Shabaniéknál, akik rendkívül nyitott és toleráns emberek.

Niklas

Elkezdődött az új tanév, de az osztályban különös a hangulat. Van két új tanulónk, egy horvát kislány meg egy bosnyák fiú. Tudnak valamennyit németül, mert idegen nyelvként tanulták otthon. Elsősorban a fiú mesélt gonosz dolgokról, amiket átélt. Néhány osztálytársunk mégis valahogy összefogott a két menekült ellen, és állandóan nyaggatják őket. Méghozzá nemcsak őket, hanem engem is, és két másik gyereket, akik szintén a keleti országrészből jöttek. Nem értem, mi bajuk van újabban velünk, eddig minden rendben volt… Még kevésbé értem, miért bántják a menekült gyerekeket, van azoknak enélkül is pont elég bajuk!

Aztán halljuk a hírekben, hogy Rostockban megtámadták a Menedékközpontot, és még egy menekülteket befogadó intézményt. Többszáz megvadult randalírozó rombolt ott napokig, küzdött a rendőrökkel, még fel is gyújtották az egyik épületet. Anya, ilyesmi nálunk is megtörténhet? Nem hinném, felel anya, itt nem olyan idegengyűlölők az emberek, mint Keleten. De az osztályban is vannak, akik a menekült gyerekeket nem szívlelik! És már engem sem… Mit jelentsen az, hogy már nem kedvelnek téged, kérdi anya ijedten. Azt mondják, hogy miattunk, keletnémetek miatt kell a szüleiknek annyival több adót fizetniük, hogy Keleten senki sem dolgozik rendesen, és mi is csak azért jöttünk ide, hogy szép életünk legyen.

Anya a kanapéra húz, megfogja a kezemet, a szemembe néz. Mindig, amikor így tesz, valami nagyon fontosat akar mondani nekem.

Britta

Figyelj ide, Niklas. Mi azért vagyunk itt, mert Markus meg én itt kaptunk munkalehetőséget, és együtt akartunk élni. Mindketten keményen dolgozunk, te is azt teszed, tehát semmi okuk nincs rá, hogy sértegessenek, vagy hogy szégyenkezz. Az embereknek Keleten nincs könnyű dolguk. Rengetegen elvesztették a munkájukat, mert sok üzem bezárt. Még sok évig el fog tartani, hogy ott is olyan legyen az életszínvonal, mint itt Nyugaton, és ez néha elkeseríti, feldühíti őket. De a düh rossz tanácsadó; az ember dühében bűnbakot keres, és komisz dolgokat csinál, ilyenek például a zavargások Rostockban. Itt Hamburgban sokkal jobban megy a sorunk, mégis mindig akad néhány buta, aki hagyja magát ilyesmibe belelovalni. Az osztálytársaid valószínűleg hallottak valakitől ilyen dolgokat. Ne hagyd magad provokálni, ne zavartasd magad, ne törődj azzal, miket beszélnek, mert az egyszerűen nem igaz. És légy kedves a menekült gyerekekhez, segíts nekik, ahogy Leyla neked segített eleinte. Szegények biztos csúf dolgokat éltek át.

Leyla

Történelemórán megbeszéljük a rostocki eseményeket. A tanárnő elmagyarázza, mit jelent a menedékjog, miféle embereket támadtak meg az ottani központban, aztán megkérdezi, van-e elképzelésünk róla, ki és miért tesz ilyet. Kevés válasz érkezik. Jörg úgy véli, az emberek nem szeretik a menekülteket, mert azok sok pénzünkbe kerülnek. Ana, a horvát lány és Ilhan, a bosnyák fiú szégyenkezve néznek egymásra. Aztán jelentkezik Niklas, aki kifejti, hogy némelyek bűnbakot keresnek a saját problémáik miatt, és másokat is felizgatnak. Álmélkodva nézek rá: így még sosem láttam ezt! A tanárnő is elismerően pillant Niklasra, majd megkérdezi az osztályt, hogy ez szerintünk megállja-e a helyét. Néhányan bólintanak, másokat nem is érdekel a téma, míg Jörg meg a haverjai csúnyán néznek.

Óra után a nagyszünet következik. Jörg és csapata odamegy Niklashoz, aki a helyén ül, és az uzsonnáját fogyasztja. Eleinte oda sem figyelek a vitára, de egyszer csak látom, hogy Jörg kiüti Niklas kezéből a kenyeret. Az erre feláll; fél fejjel magasabb Jörgnél, jóval izmosabb is a sporttól, de egyedül van négy ellen. Tehát odamegyek és melléállok, de maga mögé tol. Az ütés nem érv, mondja nyugodtan Jörgnek, a gúnyolódás sem az, a túlerőben történő támadás meg egyszerűen csak gyávaság. Ezzel lehajol, felveszi a kenyeret, kidobja a szemétbe, majd kézen fog, és velem együtt elhagyja a termet.

Niklas

Anya, a menekültotthonba megyek! Megígértem Ilhannak, hogy segítek neki a német feladatait megoldani. Ő ugyanis külön nyelvtanfolyamra is jár, ahol nagyon sok feladatot kapnak, hogy lehetőleg gyorsan megtanulják a nyelvet. Neki ez nem megy könnyen, Anának inkább, de ő már eredetileg is többet tudott. Vacsorára hazajövök!

Most az osztályban Ilhan mellett ülök, ezt direkt így kértem, Leyla meg Ana mellé ültette magát. Az osztályfőnök engedélyez ilyesmit. Jörg minket már csak idegenlégiónak hív, de ez kit érdekel? Amíg békén hagy… Ilhan újabban kézilabdázni jár velem, már otthon is játszott. Sportban olyan mindegy, ki honnan származik! Emellett az is kiderült, hogy Ana kiválóan sakkozik, ahhoz se kell sokat beszélni. Leylával gyakran játszom, engem Dr. Shabani tanított meg rá, de Ana csont nélkül ver mindkettőnket. Kár, hogy nemigen szeret Ilhannal együtt lenni, máskülönben négyesben csinálhatnánk programokat.

Amikor megérkezem, Ilhan nagyon izgatott. Lakást fognak kapni, meséli elragadtatottan, dadogva és sok hibával, ahol saját fürdőszobájuk és konyhájuk lesz, amit nem kell megosztani senkivel. Ilhan a szüleivel meg az öccsével van itt, aki még elemibe jár. Két szobájuk lesz, az apja esetleg munkát is kap majd egy építkezésen, de ez még nem biztos. Ilhan apja tulajdonképpen tornatanár, de nem tud németül, tehát ebben a szakmában itt egyelőre nem helyezkedhet el. Szuper, Ilhan, ez biztosan nagyszerű lesz! De remélem, továbbra is hozzánk jársz majd iskolába. Nyilván, ezt a szót már kiválóan nyomja. Ezek után a feladataival foglalkozunk, amíg el nem indulok haza.

Az otthon nincs messze tőlünk, egy park mellett áll, ahol egy kosárlabdapálya is van. Pechemre Jörg és társai ott játszanak néhány másik sráccal. Épp szünetet tartanak, ezért meglátják, amint kijövök az otthonból. Alighanem veszekedős kedvükben vannak, mert utánam futnak, és elkezdenek bosszantani. Na, te idegenlégiós, már megint az agyalágy védencednél voltál, csúfolódnak. Pont ott. Naná, a koldusok egyesülnek, hogy tőlünk lopjanak, hallom. Körbevesznek, és nem hagynak kiutat. Én ugyan nem lopok el tőletek semmit, engedjetek tovább! Szó se lehet róla, kérd szépen, ahogy egy udvarias koldushoz illik, mondja Jörg. Megpróbálok valahogy kicsusszanni a csapdából, de nem engedik. Kérem szépen, ezt kell mondanod, parancsolja Jörg. Biztosan nem! Menj az útból, máskülönben… Máskülönben mi lesz, kérdezi csúfolódó hangsúllyal. Hisz még a muzulmán menyasszonyod sincs itt, hogy téged, gyáva kukacot megvédjen! Kezdek komolyan dühös lenni. Leylát hagyd ki ebből! Az a perzsa kurva úgyis az egyetlen, aki veled tart, tódít rá az egyik haver, és ekkor odacsapok.

A piszkos szájú alak a vérző orrát törölgeti, pillanatnyilag harcképtelen, de a többiek rám támadnak. Esélyem sincs. Ketten lefognak, miközben Jörg ütni kezd. Lerázom őket, visszaütök, aztán elfutnék, de elgáncsolnak. Fejjel nekiesek egy utcai lámpának, aztán elsötétedik a világ.

Britta

Hol marad a gyerek? Niklas sosem késik, megígérte, hogy hazaér vacsorára! Markus is megjött már, általában hétkor eszünk, de most már negyed nyolc van… Hova ment Niklas, érdeklődik Markus. A menekültotthonba Ilhanhoz. Menjek oda utánanézni, kérdezi, hisz látja, hogy aggódom. Igen, kérlek! Újra felöltözik, és már épp indulna, amikor csöngeni kezd a telefon.

Markus, a mentők hívtak! Niklas megsérült, az utcán találtak rá, az AKK-ba viszik! Az Altona Gyermekkórház jó hely, gyere, máris odamegyünk, mondja Markus. Miféle sérülései vannak? Fejsérülés, azt mondták. Az bármi lehet, sóhajt. Rohanunk a garázsba, bevetjük magunkat az autóba, és a kórházba hajtunk. Szerencse, hogy már nem a csúcsforgalomban kell mennünk.

A kórházban elérjük azt az orvost, aki az első vizsgálatokat elvégezte. A gyereket ájultan találták a mentők, mondja. Az ott lakók értesítették őket, mert felfigyeltek a verekedésre, ami után négy kölyök elmenekült, egy meg fekve maradt az utcán. Niklas aztán a mentőautóban tért magához, és nemcsak a nevét, hanem a telefonszámát is meg tudta mondani, tehát tudatzavara nem volt. Viszont jó hosszú szakaszon felszakadt a homloka, amit varrni kell, egészen biztosan agyrázkódása is van, tehát mindenképp felveszik. Most éppen CT-n van, hogy komolyabb koponyasérüléseket kizárhassanak. Amúgy melltájon zúzódásai vannak, és a jobb kezét is fájlalja.

Niklas és egy verekedés, ezt el sem hiszem! Ez nem ő, ez rá annyira nem jellemző! Britta, a kölyök lassan serdülőkorba ér, ilyenkor egy csomó dolog megváltozik, véli Markus. De nem a jelleme! Niklas sosem volt agresszív, biztos, hogy őt támadták meg! Ekkor közlik, hogy a fiam már a betegszobában van, és látogatható. Markus alig bír követni, úgy futok végig a folyosón.

Fehér ágy, fehér ing, fehér arc, fehér tapasszal a homlokán… Niklas még sosem feküdt kórházban, egészséges gyerek, ritkán volt beteg. Néha megsérült ugyan, ez nem maradhat el, ha valaki olyan sportos, mint ő, de sosem komolyan. Az a vérragacsos sötét üstök, azok a zavaros szemek; nyilvánvalóan fájdalmai vannak. Bocs, anya, hülyeséget csináltam, mondja halkan. Te?! Mit tettél? Hisz figyelmeztettél, hogy ne hagyjam provokálni magam, de amikor Leylát szapulták, mégis odavágtam, suttogja, és elhúzza a száját. Most nem kell semmit megmagyaráznod, nyugalomra van szükséged, drágám! Majd később mindent megbeszélünk, most ne töprengj ezen! Halványan elmosolyodik, nyújtja a kezét, de majd leragad már a szeme. Markusra nézek. Menj haza, én itt maradok! Csak bólint, és kimegy.

Dr. Shabani

A verekedésnek nagy visszhangja van az iskolában. Az érintett gyerekek szüleit behívatja az igazgató. Engem azért, mert állítólag Leyláról is szólt a hirig. Természetesen minden anya, minden apa teljes erőből védelmezi a saját fiát. Jörgöt és bandáját ugyan nem ismerem, de Leyla gyakran mesélte, hogy szekálják a menekült gyerekeket, és a Keletről érkezetteket is megvetően kezelik. Niklast viszont nagyon jól ismerem. Ő se nem agresszív, se nem felelőtlen; önszántából biztos nem támadott meg négy másik gyereket. Másrészt bevallotta, hogy ő ütött először; biztos vagyok abban, hogy erre jó oka volt. Ezeket az okokat Britta Ehrend világosan el is magyarázza, de a négyesfogat egyhangúan letagadja. Így a végén Niklas kap rovót, pedig én is védelmezem. Jörg is kap, ez legalább igazságos. A másik három megússza szárazon.

A tárgyalás után beülök Brittával egy kávéházba. Nem gondolja, hogy Niklasnak másik iskolába kéne mennie? Ebben az osztályban ezek után nem lesz béke, és ha megszilárdulnak a frontok, akkor lehet még hasonló esetekre számítani. Azt Niklas biztosan nem akarná, mondja Britta, azt megfutamodásnak, feladásnak tekintené. Hát talán nem is sürgős… Lássuk, hogy alakul ez az egész a félévig; félév közben iskolát váltani amúgy sem egyszerű. Hogy van a gyerek? Sokkal jobban, néhány nap után elhagyhatta a kórházat, jövő héten már iskolába is megy majd, feleli Britta. Rendes agyrázkódása volt minden kísérő tünettel, és a homlokát négy varrattal foltozták össze. De a forradás nem fog megártani a szépségének, mosolyog az asszony, mivel pont a haja szélén fut végig.

Markus

Már néhány hónapja tervezgetjük, de most valóra is váltjuk: Britta és én össze fogunk házasodni. Behívjuk a kölyköt a nappaliba, hogy tudassuk vele a döntésünket. A kanapén ülünk, fogom Britta kezét. A gyerek szó nélkül leül velünk szemben. Azok a világos szemek felmérik a helyzetet; ez nekem valahogy rosszulesik. Britta is ellenszelet érez, valami kellemetlent, mert megkér, hogy négyszemközt beszélhessen a fiával. A hálóba megyek, ahol dolgozni is szoktam.

Britta

Niklas, gyere, ülj ide! Megfogom a kezét; a pillantása rám irányul. Meg kell találnom a megfelelő szavakat… Tudod, hogy Markust nagyon szeretem. Azért költöztünk ide, hogy együtt lehessek vele. Most már két éve mindannyian együtt is lakunk, és remélem, elég jól megismerted.

Jó fej, anya, mondja megértően, és várakozásteljesen néz rám. Pontosan tudja, hogy csak most jön a legfontosabb. Eldöntöttük, hogy összeházasodunk, novemberben lesz az esküvőnk. Megváltoztat ez bármit, kérdi meggondoltan. Nem igazán, de nekünk fontos. Hát akkor csak rajta, adja áldását, de érzem, hogy nem olyan mindegy neki, mint ahogy a szájából hangzik. Niklas, mitől tartasz? Lesüti a szemét; rajtakaptam. Kinyitja, majd becsukja a száját, kicsit megrázza a fejét; nem képes kifejezni, amit érez. Köztünk semmi nem fog megváltozni, Niklas! Te vagy nekem a legfontosabb; ez így volt, így van, és mindig így is marad! Ezen semmiféle esküvő nem változtathat: te vagy az én fiam, és én a te anyád vagyok. Bólint, és az orromhoz dörgöli az orrát. Eszkimópuszinak hívjuk ezt egymás közt. És Markus nem az apám, állapítja meg lezárólag, ezzel mintegy elhatárolva tőle magát.

Kitárom a karjaimat, hogy megölelhessen. Teljesíti az óhajomat, miközben a fejét a vállamra hajtja. Hallom, amint néhányszor mélyet lélegzik, aztán a szemembe néz. Idehívhatjuk most Markust, hogy közöljük vele az örömhírt? Kicsit ferde, szégyenlős mosollyal bólint.

Niklas

Végre szünet! Az idei ősz tényleg fárasztó volt. Sok tanulnivaló, egyik dolgozat a másik után, rengeteg házi feladat, még kiselőadások is. Emellett edzés, mérkőzések, segíteni Ilhannak… Leylával is mindig csak tanultunk, sakkozni, görkorcsolyázni, beszélgetni alig értünk rá.

Viszont a sok tennivalónak volt jó oldala is: a négyesfogatnak se jutott ideje és energiája arra, hogy háborúzzon. A hullámok néhány eszement megjegyzéstől eltekintve elsimultak. Ana egyre inkább jó tanulóvá fejlődik, elsősorban matekból. Év végére talán már normálisan lehet értékelni is. Ilhannak ez jóval tovább fog tartani, de ő meg a kézilabdacsapat oszlopos tagjává növi ki magát. A fene érti azokat a hőbörgőket, akiknek minden idegennel szemben előítéleteik vannak! Novemberben megint volt egy gyújtogatós merénylet egy menekültszálló ellen Möllnben, márpedig az nem Keleten van, hanem Schleswig-Holsteinben! Három ember belehalt, mind gyerekek…