Lee Child

BIZTONSÁGBAN

Lee Child

BIZTONSÁGBAN

A mű eredeti címe

Safe Enough and Other Stories

All individual stories are copyright © by Lee Child

Introduction © 2024 by Lee Child

Compilation copyright © 2024 by Otto Penzler

“Addicted to Sweetness,” first published in MWA Presents the Rich and the Dead, edited by Nelson DeMille (© 2011).

“The Bodyguard,” first published in First Thrills, edited by Lee Child (© 2010).

“The Bone-Headed League,” first published in A Study in Sherlock, edited by Laurie R. King and Leslie S. Klinger (© 2011).

“Dying for a Cigarette,” first published in The Nicotine Chronicles, edited by Lee Child (© 2020).

“The .50 Solution,” first published in Bloodlines: A Horse Racing Anthology, edited by Maggie Estep and Jason Starr (© 2006).

“The Greatest Trick of All,” first published in Greatest Hits, edited by Robert J. Randisi (© 2007).

“I Heard a Romantic Story,” first published in Love Is Murder, edited by Sandra Brown (© 2012).

“Me & Mr. Rafferty,” first published in The Dark End of the Street, edited by Jonathan Santlofer and S. J. Rozan (© 2010).

“My First Drug Trial,” first published in The Marijuana Chronicles, edited by Jonathan Santlofer (© 2013).

“New Blank Document,” first published in It Occurs to Me That I Am America, edited by Jonathan Santlofer (© 2018).

“Normal in Every Way,” first published in Deadly Anniversaries, edited by Marcia Muller and Bill Pronzini (© 2020).

“Pierre, Lucien, and Me,” first published in Alive in Shape and Color, edited by Lawrence Block (© 2017).

“Public Transportation,” first published in Phoenix Noir, edited by Patrick Millikin (© 2009).

“Safe Enough,” first published in MWA Presents Death Do Us Part, edited by Harlan Coben (© 2006).

“Section 7 (a) (Operational),” first published in Agents of Treachery, edited by Otto Penzler (© 2010).

“Shorty and the Briefcase,” first published in Ten Year Stretch, edited by Martin Edwards and Adrian Muller (© 2018).

“The Snake Eater by the Numbers,” first published in Like a Charm, edited by Karin Slaughter (© 2004).

“Ten Keys,” first published in The Cocaine Chronicles, edited by Jervey Tervalon and Gary Phillips (© 2005).

“The Truth About What Happened,” first published in In Sunlight or in Shadow: Stories Inspired by the Paintings of Edward Hopper, edited by Lawrence Block (© 2016).

“Wet with Rain,” first published in Belfast Noir, edited by Adrian McKinty and Stuart Neville (© 2014).

Hungarian translation © Melegh Erika

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELEGH ERIKA

ISBN 978 963 452 944 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Régi barátomnak, Otto Penzlernek, a kötet ötletgazdájának

Előszó

A kilencvenes évek elején már a változás szele fújt, és én tizenöt évnyi tévés karrierrel a hátam mögött megéreztem, hogy nem lehet örökké enyém az aranytojást tojó tyúk. Mi legyen hát a következő lépés? Halványan, lassú tűzön érlelődött bennem a terv, hogy regényeket írjak, de a mindennapos taposómalom hónapról hónapra lefoglalt még annyira, hogy általában eszembe se jusson az ötlet. Aztán, ahogy Hemingway a csőddel kapcsolatban megfogalmazta: a vég, ami először csak fokozatosan közeledett, egyik pillanatról a másikra elérkezett. Egyik nap még tapasztalt rendező voltam, másnap már munkanélküli.

Itt volt az ideje, hogy az eddig parkolópályán tartott terv megvalósuljon.

Hároméves koromban magamtól tanultam meg olvasni, és négyévesen cseréltem le a képeskönyveket kép nélküliekre, így mire az ötlet, hogy író legyek, komolyabban felmerült bennem, már körülbelül tízezer hosszabb lélegzetvételű elbeszélő könyvön rágtam át magam, és negyvenezer órányi televíziós műsor tapasztalatával rendelkeztem, a dokumentumfilmtől a drámáig. Úgy éreztem, hogy kellő gyakorlati tudást szereztem a szórakoztatás terén. Ismertem a ritmusát, a nyelvtanát, tudtam, mit akar a nagyközönség, miért reagálnak úgy, ahogy, és miért vevők bizonyos dolgokra, másokra viszont nem. Járatos voltam az ügynökök uralta szakmák világában. Úgy gondoltam, hogy egy könyvkiadónál a felelős szerkesztő hasonló szerepet tölt be, mint a tévénél a kreatív producer. Tudtam, hogyan kell népszerűsíteni és reklámozni. Mindig is az olvasás volt az első és legnagyobb szerelmem, és úgy éreztem, hogy a belülről fakadó szenvedély és a tágabb szórakoztatóipari tapasztalat együtt segít majd engem. Korábban kemény leckék árán tanultam meg, hogy a szórakoztatóiparban szó szerint semmire sincs garancia, de összességében észszerű esélyt láttam arra, hogy vigyem valamire regényíróként, hogy legyek olyan jó, mint bárki más – talán néhányuknál még jobb is. Felkészültem. Alaposan végiggondoltam és megterveztem mindent, és úgy véltem, nagyjából ráéreztem a lényegre. Készen álltam.

A novella mint lehetőség egyáltalán fel sem merült bennem.

Persze tudtam, mi az. Százával, élvezettel olvastam őket. A legjobbak olyanok voltak számomra, mint egy Fabergé-tojás. Apró, egyszerre törékeny és bonyolult, tökéletesen megformált alkotások. Némelyikük évtizedek óta él az emlékezetemben, és minden bizonnyal velem marad örökre. De sosem jutott eszembe írni egyet. Valahogy nem láttam a köteléket a hosszú és a rövid formátum között. Úgy gondoltam, nincs is összefüggés. Azt éreztem, hogy a két formát két különböző embertípus képes csak kezelni. Nem hittem, hogy egy magamfajta egy műfajos szerzőt felkérhetnek arra, hogy próbálja ki magát mindkettőben.

Befejeztem az első regényemet, és elküldtem egy kiadónak, amely legnagyobb örömömre elfogadta a kéziratot, és előirányozta a tizennyolc hónappal későbbi kiadását. Tudtam, hogy ha szeretnék évente egy könyvet megjelentetni, akkor évente egyet meg is kell írnom, így abban a tizennyolc hónapban elkészült a második és majdnem egészében a harmadik munkám is. (Egy idős edző tanácsát követtem, aki azt mondta nekem: több tehetséget nem tudsz növeszteni, de mindent megtehetsz azért, hogy keményebben dolgozz, mint bárki más.) Mindhárom könyv bőven százezer szón felüli terjedelemmel bírt, és reményeim szerint mind tele volt izgalmas és energiával fűtött kalandokkal és feszültséggel. De volt bennük fény és árnyék is, csendes jelenetek és apró elhajlások, szóval minden, ami a regényt levegős és befogadó vászonná varázsolja, először csak az író örömére, majd – ismét csak reményeim szerint – az olvasó kedvére is.

Első regényem 1997 tavaszán jelent meg. Jack Reacher bemutatkozott a világnak. Azonnal sikert aratott, egy jövőbeni, minden bizonnyal ígéretes sorozat első részének tűnt. A kedvező megítélés két azonnali következménnyel járt. Először is lehetőség nyílt egy hollywoodi filmadaptációra, másodsorban pedig érkezett egy felkérés egy novella megírására. Hollywoodot valamelyest ismertem, mivel a tévétársaság, amelynek korábban dolgoztam, nyitott ott egy stúdiót, és rögtön két Oscar-díjat is nyert. De a novellák mibenlétének megértéséhez egy gyorstalpaló tanfolyamra volt szükségem.

Bepillantást nyertem az antológiák világába. Némelyik válogatás egyértelműen arra tett kísérletet, hogy a kiadó némi bevételhez jusson; mások a közelmúltból, retrospektív módon, szakértők által innen-onnan összeválogatott remekműveket emeltek ismét a rivaldafénybe; és megint mások jótékonysági célt szolgáltak, adományt gyűjtöttek arra méltó ügyek számára az ingyen felajánlott írások felhasználásával. De a legtöbb gyűjteményt olyan írószövetségek adták ki, mint az Amerikai Bűnügyi Regényírók vagy a Nemzetközi Krimiírók Szövetsége, és a többi, akik a kiadványokkal támogatókat kívántak szerezni, és az így befolyt jogdíjakból próbálták fedezni a kiadásaikat – reményeik szerint.

Természetesen az a bizonyos bevétel tetemesebb lenne, ha a köteteket kizárólag már befutott, nagynevű írók műveivel töltenék meg, de az írószövetségeket arra találták ki, hogy minden alkotót felkaroljanak, így a fele-fele eloszlás tűnt az elfogadottnak: fele nagy név, fele új név. Az elkötelezett olvasó megveszi a kiadványt az ismert írók miatt, a társulással és az ezzel járó nyilvánossággal pedig a kezdők is jól járnak – reményeink szerint. Az így összeollózott információk alapján arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy akár kezdőről, akár befutott alkotóról legyen szó, a novellaírás pro bono tevékenység. Egy író sem keresett vele soha említésre méltó összeget. Ezt a meglátásomat későbbi tapasztalataim igazolták, mivel a legjobban fogyó novellám is ezerszer kevesebbet hozott a konyhára, mint a legrosszabbul teljesítő regényem. Hosszú távon éppen ez az aránytalanság bizonyult a novellák legnagyobb előnyének, legalábbis számomra.

Ennek tudatában, valamint két és fél megírt és egy addigra már kiadott regénnyel a hátam mögött beküldtem egy novellát egy bűnügyi témájú antológiába. Aztán kaptam egy felkérést, majd egy újat, és így tovább, amíg eljutottam oda, hogy évente öt-hat novellám is készült. Vagy tíz. Néha több is, azt hiszem. Első lépésként minden egyes alkalommal meg kellett hoznom egy alapvető döntést: Reacher vagy nem Reacher.

Kezdettől fogva felváltva, hol az egyik, hol a másik mellett tettem le a voksomat. Volt előnye annak, ha Reachert választottam – adott előélettel és szerkezettel bíró karakter, bejáratott hang és nyelvezet, lehetőség az olyan ötletek és cselekményelemek felhasználására, amelyek nem tesznek ki egy regényt, és a többi.

De az igazi örömet a nem Reacherről szóló történetek jelentették számomra. A kötet, amelyet a kezében tart, egy szerkesztői válogatás az utóbbi fajtából. Számomra minden egyes alkalommal az nyújtotta az élvezetet, hogy tőle eltávolodva kipróbálhatok valami mást. Valami újat. Más korszakot, más helyszínt, más nemzetiséget, más személyiséget, minden mást. Felszabadító érzés volt. És szórakoztató. Ám az a meggyőződésem tette igazán élvezetessé a folyamatot, amelyet a legmélyebb tudatalattimban élő tökéletes félreértés táplált. Mint ahogy említettem, ezek közül a történetek közül egyikkel sem kerestem pénzt. Éppen ezért súgta az én tévés bevételeken edződött tudatalattim, hogy senki sem olvassa őket. Nincs közönség, nincs pénz: ilyen a show-biznisz.

Elhittem, hogy senki sem figyel, és ez volt a lehető legjobb az egészben. Nem volt tétje a dolognak. Bármit kipróbálhattam, amit csak akartam. Voltak persze kudarcok, máskor viszont sikerült valóban elkapni a fejemben a hangot. Boldoggá tett ezeknek a szövegeknek a megírása. Habár nem vagyok benne biztos, hogy valaha is megtanultam novellát írni. Mármint jó novellát, mert egyik sem lett egy Fabergé-tojás. Van ugyanis valami titokzatos adalék a novellákban, amit csak a nagy írók ismernek. Nekem sosem sikerült rájönnöm, mi az. Az enyémek csupán nagyon-nagyon rövid regények. De legalább nem a rosszabbik fajtából. Van elejük, közepük és végük, illetve történik vagy kiderül bennük valami meglepő.

Azt a tagadhatatlan áramlást és energiát, amit számomra most mutatnak ezek a művek, nem csupán a felfedezetlen terep és a láthatatlanság érzése idézte elő, hanem visszatekintve annak az érzetnek a hiánya is, ami a regényíróban munka közben tudat alatt mocorog, hogy ennél sokkal, de sokkal több van még hátra. Hogy a sziklát még fel kell görgetni a hegyen. Novellaírás közben viszont nincs óvatoskodás, hogy miként csomagoljuk ki a történetet. Nem kell megőrizni semmit a tizenhetedik fejezetre. Minden úgy jó, ahogy van, akkor, abban a pillanatban, még ha a sietségben, gyakran egy szuszra megírva, ki is marad valami. Mint ahogy már említettem, szórakoztató volt.

Lee Child

Colorado

2024

A testőr

Ahogy minden másban, úgy a testőrök világában is szakadék húzódik a valóság és a látszat között. A látszattestőr csupán egy túlértékelt sofőr, termetes férfi, méretre szabott, elegáns öltönyben. Nincs túlfizetve, és éles helyzetben nem túl hatékony. Az igazi testőr szakértelemmel és tapasztalattal rendelkező, gondolkodó, képzett ember. Nem számít, ha kis termetű is, amíg képes mérlegelni és kitartani. Amíg eredményesen lép fel, amikor elérkezik az idő.

Én igazi testőr vagyok.

Vagy legalábbis voltam.

Egy olyan titkos katonai ezredben képeztek ki, ahol a személyes védelem a tananyag része. Sokakkal együtt hosszú ideig szolgáltam katonaként, mindenfelé a világban. Közepes termetű, szikár, gyors, kitartó ember vagyok. Nem kimondottan az a maratonfutó típus, és semmiképpen sem egy súlyemelő. Tizenöt év szolgálat után hagytam ott a sereget, és egy barát által vezetett ügynökségen keresztül vállaltam megbízásokat. A legtöbb munka Dél- és Közép-Amerikába szólított, és általában rövid ideig tartott.

Épp akkor csöppentem bele, amikor az üzlet egyre vadabbá vált.

A legtöbb dél-amerikai országban kezdett nemzeti sporttá válni az emberrablás váltságdíjért. Ha valaki gazdag volt vagy politikai kapcsolatokkal rendelkezett, automatikusan célponttá vált. Brit és amerikai vállalatok voltak az ügyfeleim, amelyeknek többek között Panamában, Brazíliában és Kolumbiában dolgoztak a komolyabb pozíciót betöltő embereik, akiket végtelenül tehetősnek és a politikához közel állónak tartottak. Gazdagnak tűntek, hiszen a munkáltatójuk minden valószínűség szerint kifizette értük a váltságdíjat, és ezek a cégek százmilliárdok felett rendelkeztek. A politikai kötődés is egyértelmű volt, mert a nyugati kormányok végül mindig bevonódtak a folyamatba. Micsoda remek érzés lehet ez egy rosszfiúnak, aki bár a dzsungelben, valahol egy tisztáson ücsörög, közben a Downing Street 10. alatt vagy a Fehér Házban hallgatják a követeléseit!

De sosem veszítettem el egyetlen ügyfelet sem. Jó szakember voltam, és jó ügyfeleim voltak. Mindannyian tudták, mit kockáztatnak. Együttműködtek velem. Engedelmesek és kötelességtudóak voltak. Csak le akarták tudni a két évüket a kánikulában, hogy aztán élve térhessenek vissza a központi irodába, és megkapják az előléptetésüket. Nem feltűnősködtek, nem jártak el éjszaka, nem igazán mentek sehová az irodán kívül, csak ha a munka szólította őket máshová. Mindig védett járműben, a lehető leggyorsabban, folyton változó útvonalakon és kiszámíthatatlan időpontokban közlekedtek. Sosem panaszkodtak. Ez volt a munkájuk, és ezért hajlandóak voltak már-már katonai fegyelmet elfogadni. Az egész viszonylag könnyű volt, egy darabig.

Aztán átmentem magánba.

A pénz jobb volt. A munka rosszabb. Megtanultam távol tartani magam azoktól, akik pusztán státuszszimbólumként akartak testőrt. Rengeteg ilyen volt. Szenvedtem tőlük, mert egy efféle ügyfél mellett alapvetően nem akadt tennivaló. Sokszor egyszerű futárkodás lett a vége, miközben a készségeim koptak. Azt is megtanultam, hogyan kerüljem el azokat, akiket nem fenyegetett valós veszély. London veszélyes város, New York még annál is rosszabb, de valójában egyik helyen sincs senkinek szüksége testőrre. Ilyen esetben nincs érdemi feladat. Unalmas és leépítő. Készséggel bevallom, hogy a saját kockázatfüggőségem irányította a döntéseimet.

Akkor is, amikor elhatároztam, hogy Annának fogok dolgozni.

Még most sem vagyok felhatalmazva arra, hogy a teljes nevén említsem. Ezt is tartalmazta a szerződésem, amely a halálomig köt. Egy barátom barátjától hallottam az üresedésről. Párizsba reptettek az interjúra. Kiderült, hogy Anna huszonkét éves, hihetetlenül csinos, kreol bőrű, karcsú, titokzatos nő. Meglepett, hogy ő maga interjúztatott. Ilyen esetekben a legtöbbször az apa intézi a dolgokat. Hiszen testőrt alkalmazni ugyanolyan, mint egy Mercedes kabriót venni születésnapi ajándékképpen, vagy leszervezni a lovaglóórákat.

De Anna más volt.

Ő a saját jogán volt gazdag. A család egy külön ágától örökölt. Azt hiszem, tulajdonképpen tehetősebb volt, mint az örege, aki eleve dúsgazdag volt. Az édesanyja is jómódú volt, ő is külön vagyonnal bírt. Brazilok voltak. Az édesapa üzletember és politikus, az édesanya pedig helyi tévésztár. Tengernyi pénz, kapcsolatok, Brazília: tripla csapás.

Nem lett volna szabad elvállalnom.

De nem sétáltam el. Azt hiszem, tetszett a kihívás. És Anna is rabul ejtett. Nem mintha helyénvaló lett volna közelebbi kapcsolatba kerülnöm vele. Ő ügyfél volt, én pedig közel kétszer annyi idős. De az első pillanattól fogva tudtam, hogy szórakoztató lesz a közelében lenni. Az interjú jól ment. Készpénznek vette a hivatalos képesítéseimet. Voltak sebhelyeim, kitüntetéseim, ajánlásaim. Sosem veszítettem el ügyfelet. Ha nem így lett volna, természetesen nem is állt volna szóba velem. Kikérdezett a világnézetemről, a beállítottságomról, az ízlésemről és a kedvenc dolgaimról. Érdekelte, összeillünk-e. Egyértelműen érződött, hogy vett már fel testőröket korábban is.

Megkérdezte, mennyi szabadságot hagynék neki.

Elmondta, hogy jótékonysági munkát végez Brazíliában. Emberi jogok, szegények segélyezése, a szokásos. Hosszú órákig, akár napokig is tartó utak a szegénynegyedekben vagy a távoli dzsungelben. Meséltem neki a korábbi dél-amerikai ügyfeleimről. A vállalati alkalmazottakról, az olajtársaságoknál dolgozókról, az ásványkitermelőkről. Elmondtam neki, hogy minél kevesebbet mozdultak ki, annál nagyobb biztonságban voltak. Leírtam egy átlagos napjukat: lakás, autó, iroda, autó, lakás.

Erre nemet mondott.

– Meg kell találnunk az egyensúlyt – jelentette ki.

Portugál volt az anyanyelve, és jól, de enyhe akcentussal beszélt angolul. Hallgatni még jobb volt, mint ránézni, pedig gyönyörű volt. Nem úgy öltözködött, mint azok a gazdag lányok, akik hétköznapi ruhákat hordanak. Semmi szakadt farmer. Az interjúra egy egyszerű fekete nadrágot és fehér blúzt vett fel. Mindkét ruhadarab újnak tűnt, és biztos voltam benne, hogy egyenesen egy párizsi butikból származnak.

– Válasszon egy számot! – mondtam. – Ha a nap huszonnégy órájában a lakásában tarthatom, százszázalékosan garantálom a biztonságát. Vagy lehet száz százalékig veszélyben egész nap Rió utcáit járva.

– Hetvenöt százalék biztonság – felelte. Aztán megrázta a fejét. – Nem, nyolcvan.

Tudtam, mit akar mondani. Félt, de azért élni akarta az életét is. Nem gondolkodott reálisan.

– Nyolcvan százalék azt jelenti – feleltem –, hogy hétfőtől csütörtökig életben lesz, és pénteken meghal.

Csendben maradt.

– Maga elsődleges célpont. Gazdag. Az édesanyja, az édesapja is tehetős, ráadásul az utóbbi politikus. Maga lesz a legtökéletesebb célpont Brazíliában. És az emberrablás zűrös dolog. Általában balul sül el. Tulajdonképpen egyenértékű a gyilkossággal, csak nem azonnal hal meg az áldozat, hanem valamivel később.

Továbbra sem felelt.

– És néha kifejezetten kellemetlen – folytattam. – Pánik, stressz, elkeseredettség. Nem aranykalitkában tartanák fogva. Egy őserdei kunyhóban lenne bezárva egy halom gonosztevővel.

– Én nem akarok aranykalitkát – szólalt meg végre. – És maga ott lesz.

Tudtam, mit akar mondani. Huszonkét éves volt.

– Megteszünk majd minden tőlünk telhetőt – válaszoltam.

Ott és akkor felvett. Előleget is adott az igencsak nagylelkű fizetségből, és megkért, hogy írjak egy listát arról, mire van szükségem. Fegyverek, ruhák, autók. Én nem kértem semmit. Úgy véltem, minden megvan, ami kell.

Azt hittem, tudom, mit csinálok.

Egy héttel később már Brazíliában voltunk. Végig első osztályon repültünk: Párizsból Londonba, Londonból Miamiba, Miamiból Rióba. Én választottam az útvonalat. Nem közvetlen, nem kiszámítható. Tizenhárom óra a levegőben, öt óra terminálokban. A lány kellemes útitárs volt és együttműködő ügyfél. Megkértem egy barátot, hogy vegyen fel bennünket Rióban. Annának megvolt rá a kerete, ezért úgy döntöttem, mindig lesz külön sofőrünk is, hogy jobban tudjak összpontosítani a feladatomra. Egy orosz srác lett az, akivel Mexikóban találkoztam. Ő volt a legügyesebb sofőr, akit valaha ismertem. Az oroszok remekül bánnak az autókkal. Muszáj nekik. Riónál csak egy kegyetlenebb hely létezik a világon, és az Moszkva.

Annának saját lakása volt. Én egy külvárosi, kerítéssel védett házra számítottam, de ő egyenesen a város szívében lakott. Bizonyos szempontból ez még jónak is bizonyult. Egyedül az utcáról nyílik bejárat, van portás és házmester, rengeteg szem figyeli a látogatót, még mielőtt a liftig elérne. Az acélból készült, három ponton záródó lakásajtó mellé kamerás kaputelefon volt felszerelve. Sokkal jobban kedvelem a kamerás kaputelefonokat, mint a kukucskálókat. Tegyük fel, hogy valaki kint vár a folyosón, és amint észreveszi, hogy a lencse elsötétült, máris tüzet nyit egy nagy kaliberű kézifegyverrel! A lövedék átüti a kukucskálót, majd a szemeden és az agyadon át a koponyádat, és ha az ügyfél történetesen mögötted áll, neki is vége.

Úgyhogy ez egy kedvező alaphelyzet. Az orosz barátom az épület alatti garázsban parkolta le az autót, ahonnan a lift egyenesen felvitt a lakáshoz. Belépve mindhárom zárat aktiváltam, és berendezkedtünk. Az én szobám a bejárat és Anna szobája között húzódott. Éberen alszom. Minden rendben ment.

És minden rendben is volt nem egészen huszonnégy órán át.

Az időeltolódás korán ébresztett bennünket. Ilyen az, ha nyugatra utazik az ember. Már hétkor mindketten fenn voltunk. Anna étteremben akart reggelizni, majd vásárlást tervezett. Én hezitáltam. Az első döntés megadja az alaphangot. Mivel azonban a testőre voltam, nem pedig a börtönőre, beleegyeztem. Reggeli, majd vásárlás.

A reggeli simán ment. Elkocsikáztunk egy szálloda éttermébe, és hosszan, komótosan ettünk. A hely zsúfolásig volt testőrökkel. Akadt köztük igazi és látszat is. Volt, aki külön asztalnál evett, volt, aki az ügyfelével. Én Annával reggeliztem. Gyümölcs, kávé, croissant. Neki jobb étvágya volt, mint nekem. Tele volt energiával, és alig várta, hogy induljunk.

Minden a vásárlásnál csúszott el.

Később jöttem rá, hogy az orosz barátom árult el pénzért. Elvégre általában az első nap a legegyszerűbb. Ki tudja egyáltalán, hogy a városban vagy? De az én barátom nagyon jól időzíthetett egy telefonhívást. Amikor Annával kijöttünk egy üzletből, az autónk nem parkolt a járdaszegélyen. A csomagok Annánál voltak. Már az elején tisztáztuk, hogy ő fogja vinni a saját dolgait. Testőr vagyok, nem hordár, és muszáj, hogy a kezem szabad legyen. Balra pillantottam, és nem láttam semmi gyanúsat. Aztán jobbra néztem, és megakadt a tekintetem négy fegyveresen.

A támadók közel voltak hozzánk, és a vadonatúj, kicsi, fekete, automata fegyvereiken még harmatként csillogott az olaj. A férfiak is kicsik, gyorsak és szívósak voltak, az utca pedig zsúfolt. Tömeg mögöttem, tömeg mögöttük, balra forgalom, jobbra az üzlet bejárata. Ha most elővenném a fegyverem és tüzelni kezdenék, biztosan járulékos veszteséget jelentene. Az elhúzódó kézifegyveres konfliktus mindig sok eltévedt lövedékkel jár, magas lenne az ártatlan áldozatok száma.

És egyébként is, veszítettem volna.

Négy az egy elleni csatákat megnyerni kizárólag a moziban lehet. Az én munkám az volt, hogy ha csak még egy napra vagy még egy órára is, de Annát életben tartsam. A támadók nekünk estek, elvették a fegyverem, Annát pedig a táskáitól fosztották meg, és karon ragadták. Ekkor egy fehér autó húzódott mellénk, és betuszkoltak bennünket. Először Annát, aztán engem. A hátsó ülésen két férfi szorított minket középre két oldalról, miközben fegyvert nyomtak a bordáink közé. Egy másik pasas az első ülésről fordult hátra, hogy ő is pisztolyt szegezzen ránk. A sofőr hirtelen taposott a gázba. Egy perc múlva már a mellékutcák útvesztőjében jártunk.

Nem volt igazam az őserdei kunyhót illetően. Egy elhagyatott irodaházhoz vittek, még a város határain belül. A téglaépület piszkosfehérre volt festve. A gonosztevőkkel kapcsolatban azonban nem tévedtem. Dugig volt velük a hely. Egy komplett sereg tartózkodott bent, legalább negyvenen voltak. Mind koszos és barbár, a legtöbben nyíltan csorgatták a nyálukat Annát látva. Reméltem, hogy nem különítenek el bennünket egymástól.

Persze azonnal elválasztottak tőle. Belöktek egy cellába, ami egykor iroda lehetett. Vastag vasrács volt az ablakon, és nagy zár az ajtón. Egy ágy és egy vödör. Ennyi. Az ágy fémcsövekből összeeszkábált kórházi fekhely volt. A vödör üresen állt, de minden bizonnyal csak nemrég ürítették ki. Bűzlött. A kezemet hátrabilincselték, a bokáimat összeláncolták, és lelöktek a földre. Három órára magamra hagytak.

Aztán elkezdődött a rémálom.

Zörrent a zár, kinyílt az ajtó, és belépett egy férfi. Úgy tűnt, ő a főnök. Magas, sötét bőrű fickó széles, mosolytalan, aranyfogakkal teli szájjal. Kétszer bordán rúgott, majd elmagyarázta, hogy ez egy politikai célból elkövetett emberrablás. Mellékesen némi pénzügyi nyereségre is számítanak, de elsődlegesen arra törekszenek, hogy Annát eszközként felhasználva elérjék a politikus édesapjánál, hogy leállítson egy kormányzati nyomozást. Anna volt az ingujjba rejtett aduász. Ellenben én feláldozható vagyok. Néhány órán belül megölnek, de semmi személyes, közölte a pasas. Aztán még azt is hozzátette, hogy olyan halálmódot választanak, amely szórakoztatja majd az embereit. Nagyon unatkoznak, és tartozik nekik egy kis mulatsággal. Úgy tervezte, engedi nekik eldönteni, pontosan mi legyen a vesztem.

Aztán ismét magamra hagyott.

Jóval később megtudtam, hogy Annát egy hasonló szobába zárták két emelettel feljebb. Őt nem bilincselték vagy láncolták meg. Odabent szabadon mozoghatott, mégiscsak fontos személy volt. A berendezés alapvetően ugyanolyan volt az ő szobájában is. Egy kórházi vaságy, viszont semmi vödör. Neki rendes fürdőszoba járt, és egy asztal meg egy szék. Éheztetni sem akarták. Értékes volt a számukra.

És bátor volt.

Ahogy rázárták az ajtót, ő azonnal nekilátott fegyvert keresni. Először a szék merült fel benne lehetőségként. Esetleg összezúzhatja a mosdókagylót a fürdőben, és a porcelánszilánkot pengeként használhatja. De ő ennél jobbat akart. Az ágyra esett a pillantása. Lapított végű vascsövekből volt összecsavarozva. A vékony matracot csíkos anginvászon fedte. Anna lerántotta a matracot az ágyról a földre. Alatta két hosszú cső közé egy fémháló volt kifeszítve. Mindegyik csövet egy csavar tartotta a végein.

Ha az egyiket ki tudná szabadítani, lenne egy kétméteres lándzsája. De az ágykeret festett volt, és a csavarok alaposan beleszorultak. Próbálta elforgatni őket az ujjaival, de reménytelennek tűnt. Hőség volt odabent, és az izzadságtól csúszott a keze. Visszatette a matracot, és az asztalra kezdett összpontosítani.

Az asztal négy lábból és egy körülbelül egy négyzetméter nagyságú furnérlemezből állt, amelynek a szélén, mint egy terítő, egy merev lemez futott körbe. Ha felfordítanánk, úgy nézne ki, mint egy nagyon lapos doboz. A lábakat a merev lemezhez erősített, szögletes vaspántokhoz csavarozták. A csavarok olcsó vasból készültek, kissé rezes volt a színük. Az anyacsavar szárnyas anya volt, könnyedén el lehetett csavarni kézzel is. Anna kilazította az egyik lábat, aztán elrejtette a csavart és az anyát. De a lábat ott hagyta a helyén, az továbbra is függőlegesen állt az asztallap alatt.

Aztán visszaült az ágyra, és várt.

Egy óra múlva lépéseket hallott a folyosón. Hallotta, ahogy fordul a zár. Egy férfi lépett a szobába, étellel teli tálcával a kezében. Fiatal volt. Feltehetőleg a ranglétra alján állt, ha konyhai feladatot bíztak rá. Az övén fegyver lógott. Egy nagy, szögletes, vadonatúj fekete automata pisztoly.

Anna felállt, és azt mondta:

– Inkább az ágyra tegye a tálcát! Azt hiszem, az asztallal van valami gond.

A férfi letette a tálcát a matracra.

– Hol van a barátom? – kérdezte Anna.

– Milyen barátja?

– A testőröm.

– A szobájában – felelte a férfi. – De már nem sokáig. Elég hamar lent találja majd magát a földszinten, hogy elszórakozzunk vele egy kicsit.

– Miféle szórakozás lesz az?

– Nem tudom. De biztosan valami fantáziadús dolog.

– Egy játék?

– Nem egészen. Meg fogjuk ölni.

– Miért?

– Mert nincs rá szükségünk.

Anna nem mondott semmit.

– Mi a baj az asztallal? – kérdezte a fiú.

– Az egyik lába kilazult.

– Melyik?

– Ez – felelte a lány, és kikapta a lábat a helyéről. Lendített egyet rajta, mint egy baseballütőn, és egyenesen arcon találta a fickót. Az asztalláb széle az orrnyergénél érte, és beletolt egy csontszilánkot az agyába. Halott volt, még mielőtt földet ért volna. Anna leszedte a mozdulatlan testről a fegyvert, átlépett rajta, és kisétált az ajtón.

A pisztoly oldalán Glock felirat állt. Nem volt rajta biztonsági zár. A lány, ujját a ravaszra csúsztatva, kilépett a folyosóra. A földszinten, ezt mondta a fiú, mielőtt meghalt. Anna talált egy lépcsőházat, és elindult lefelé, meg sem állt egy pillanatra sem.

Addigra engem már behurcoltak egy nagy, földszinti terembe. Talán konferenciákat rendezhettek itt egykor. Harminckilenc ember volt bent. Volt egy kis emelvény is két székkel. Az egyik széken a főnök ült. Engem lenyomtak a másikra, és elkezdtek valamit portugálul megvitatni. Gondolom, arról, hogyan öljenek meg a lehető legélvezetesebben. Még nem végeztek a vitával, amikor a terem végében kinyílt egy ajtó. Anna lépett be rajta, egy nagy kézifegyvert lóbált maga előtt. Késlekedés nélkül érkezett a válasz. Harmincnyolc férfi egyszerre húzta elő a fegyverét, és szegezte a lányra.

Csak a főnök nem. Helyette figyelmeztetően felordított. Nem beszéltem a nyelvüket, de tudtam, mit mondott. Ne lőjetek! Élve kell nekünk! Nagyon értékes a számunkra! A harmincnyolc férfi egyszerre engedte le a fegyverét, és nézték, ahogy Anna átsétál közöttük. A lány odaért az emelvényhez. A főnök mosolygott.

– Abban a fegyverben tizenhét töltény van – mondta. – Mi harminckilencen vagyunk. Nem tudsz mindannyiunkat lelőni.

– Tudom – felelte Anna. Aztán maga felé fordította a fegyvert, és a mellkasához nyomta. – De magamat lelőhetem.

Ezután már könnyen ment a dolog. Levetette velük a bilincseimet és a láncaimat. Elszedtem egy fegyvert a legközelebb álló pasastól, és kihátráltunk a teremből. Megúsztuk. Nem az mentett meg bennünket, hogy a fogvatartóink fenyegetve érezték az életüket. Az húzott ki bennünket a slamasztikából, hogy Anna öngyilkossággal fenyegetőzött, miközben én fedeztem. Öt perccel később egy taxiban ültünk. Harminc perccel később már otthon voltunk.

Egy nappal később otthagytam a testőrbizniszt. Jelnek vettem, ami történt. Ha a saját ügyfelednek kell megmentenie, nincs jövőd ebben az iparágban. Csak ha látszattestőr lesz belőled.

A világ legnagyobb trükkje

Képes lettem volna ezer méterről úgy fülön lőni téged, hogy a golyó a másik füleden távozik. Elsétálhattam volna melletted a tömegben, és te addig észre sem vetted volna, hogy elvágtam a torkod, amíg a fejed le nem biccent volna, hogy aztán a testedtől elválva guruljon végig az utcán. Miattam ellenőrizted esténként aggódva az összes zárat az ajtón, hogy aztán amikor felmész az emeletre lefeküdni, engem találj odafent, hiszen már ott várok rád a sötétben, a komódnak támaszkodva.

Én voltam az a fickó, aki mindig mindennek megtalálja a módját.

Én voltam az a fickó, akit nem lehet megállítani.

De ennek most vége, azt hiszem.

Egyik ötletem sem volt eredeti. A legjobbak módszereit tanulmányoztam még régen. Mindannyiuktól ellestem valamit. Egy mozdulatot innen, egy másikat onnan, és ezeket ötvöztem. Az összes csel a tarsolyomban volt. Többek közt a világ legnagyobb trükkje is, amelyet egy Ryland nevű embertől tanultam. A régi szép időkben Ryland mindenfelé dolgozott, de főleg olaj, fehér por, pénz, lányok, esetleg nagy tétekkel kecsegtető szerencsejáték közelében bukkant fel. Aztán megöregedett, és lassacskán visszavonult. A végén felfedezte magának a házasságpiacot. Lehet, hogy ő találta ki az egészet, bár ezt kétlem. Viszont minden bizonnyal finomított rajta. Komoly üzletet épített fel rá. Jó helyen volt jó időben. Épp akkor kezdett el megöregedni és lelassulni, amikor az összes kaliforniai ügyvéd a válásokból akarta megszedni magát. Épp akkor, amikor a férfiak a világ minden táján kezdtek ettől egyre idegesebbé válni.

Az elmélet egyszerű volt: az élő feleség ügyvédhez megy, a halott feleség azonban nem megy sehová, legfeljebb a temetőbe. Gond megoldva. Egy halott feleség persze bizonyos szintig felkelti a rendőrség érdeklődését, de Ryland olyan körökben mozgott, ahol a férfiakat ezerszer boldogabbá tette egy rendőr telefonhívása, mint egy ügyvédé. A rendőrnek a gyász miatt nagyon óvatosan kell kezelnie az ügyet, és általánosan elfogadott előítélet, hogy nem a fakabátok a legélesebb kések a fiókban. Ellentétben az ügyvédekkel, akiknek borotvaéles az eszük. És persze a Ryland-féle alakok legnagyobb vonzereje abban rejlett, hogy bizonyíték nem igazán maradt utánuk. Ha Ryland iktatta ki az asszonyt, az általában felért egy lottónyereménnyel, ez nem vitás.

Ryland keményen dolgozott. Mindent leellenőrzött: mikrofilmeket, egyesült államokbeli, közép- és dél-amerikai újságokat. Végignézte Európát, Németországot, Olaszországot, minden olyan helyet, ahol tetemes vagyonok forogtak kockán. Utánajárt, mennyi nő tűnt el, hány évesek voltak, és mennyi ideig voltak előtte házasok. Azután felkutatta az összes utósztorit, a belső aktákat, a legutóbbi jogszabályokat, és megvizsgálta, mennyi utalást talál kibontakozó házassági viszályokra. Ha mindent végignézel, számodra is felsejlik egy mintázat.

A zsaruk is látták ezt, persze. De Ryland szellemként dolgozott. Túlélt mindent: olajat, drogot, uzsorát, prostituáltakat és szerencsejátékot. Majd pont kapzsi férjek és unatkozó feleségek miatt kapcsolják le? Ennek halvány esélye sem volt. Virágzott az üzlet, és lefogadom, hogy egyetlen rendőrségi aktában sem szerepelt a neve. Sehol, egyszer sem. Ennyire jó volt.

Akkoriban még nem szaporodtak el úgy a milliárdosok. Százmillió számított a küszöbnek. Százmillió alatt szegénynek számítottál, százmillió fölött tisztelet övezett. Százmilliót neveztek egy egységnek, Ryland legtöbb ügyfele pedig három vagy négy egységet ért. És Ryland észrevette, hogy a gazdag férj gazdag feleséget is jelent. Persze a feleségek nem úgy számítottak gazdagnak, mint a férjeik. Nem bírtak saját egységgel, de költekezhettek. Ryland szerint egyértelműen azért látták el a nőket bankszámlákkal és hitelkártyákkal, mert a három-négy egységnyit érő pasik nem szerettek hat számjegy alatti, jelentéktelen dolgokkal bajlódni.

Ryland sem ment hat számjegy alá.

És észrevette, hogy a vér, amelyet kiontott, nercbundákra, gyémánt nyakékekre, párizsi ruhákra és Mercedes Benzekben lévő, lélegző bőrülésekre fröccsent. Idővel elkezdett pénztárcák után kutatni. A legtöbb erszényben vaskos csekkfüzetet és platinumkártyákat talált. Persze nem lopott el semmit. Az végzetes lett volna, és butaság is, Ryland pedig egyáltalán nem volt buta. Viszont komoly képzelőerővel rendelkezett.

Legalábbis ezt állította.

Azt gyanítom, hogy az egyik hölgy szolgáltathatta neki az ötletet, az átlagnál bátrabb fajtából. Talán amikor a kiszemelt áldozat kezdett rájönni, hogy mi készülődik, bedobott egy ellenajánlatot. Szerintem így kezdődhetett az egész. A nő annyit mondhatott:

– Az a szemét patkány! Megfizetem, hogy inkább őt nyírd ki.

Ez felkelthette Ryland érdeklődését. Bármi, ami növelte a bevételét, érdekelte. Ugyanazzal a hipersebességgel futtathatta le a számítást a fejében, mint amivel, mondjuk, egy pisztolygolyó pályáját kalkulálta ki, vagy amivel kockázatfelmérést végzett. Ez a tyúk megengedhet magának egy hat számjegyű kabátot, tehát biztosan belefér neki egy hat számjegyű lövés is, gondolhatta magában.

Így született meg a világ legnagyobb trükkje: egy munkáért két fizetség.

Ryland azután mesélt erről, hogy rákos lett, és én ezt afféle beavatásnak vettem. Kijelölte az utódját. Átadta a karmesteri pálcát. Azt akarta, hogy én legyek az új Ryland, amit a legkevésbé sem bántam. Úgy vettem, hogy ez egy kimondatlan egyezség arról is, hogy nem hagyom túl sokáig szenvedni. Ezzel sem volt gondom. Addigra már gyenge volt. Őrülten ellenállt a párnának, de elég hamar abbamaradt a kapálózás. És íme: a régi Ryland elment, az új Ryland pedig friss energiával vágott bele a munkába.

Az első küldetés egy testes negyvenes volt a németországi Essenből. Az acélbáró nemrégiben ráunt a feleségére. Az én zsebembe vándorló százassal akarta megspórolni azt a százmilliót, amit a nőnek kellett volna fizetnie. A régi módszer szerint persze még azelőtt érdemes lecsapni, hogy a nő rájönne, te egyáltalán létezel. Korábban ez volt a jól elvégzett munka védjegye.

De már nem.

Elmentem a nővel Gstaadba. Nem vele utaztam, csak másnap bukkantam fel. Kicsit megismerkedtünk. Egy tehén volt. Boldogan megöltem volna akár ingyen is, de nem tettem. Beszélgettem vele. Úgy irányítottam a társalgást, hogy eljusson arra a pontra, amikor kimondja:

– A férjem szerint túl öreg vagyok.

Aztán a pillái alól felnézett rám. A szokásos megerősítést várta. Mekkora baromság! Azt akarta hallani tőlem, hogy: „Maga? Túl öreg?! Hogy gondolhat bárki ilyet egy ennyire gyönyörű nőről?”

De én nem ezt válaszoltam.

Helyette csak ennyit mondtam:

– Meg akar szabadulni magától.

A nő kérdésnek vette a kijelentésemet.

– Igen, azt hiszem – felelte.

– Én biztosan tudom. Pénzt ajánlott nekem, hogy megöljem magát – folytattam.

Gondoljuk csak végig! Vajon hogyan reagál erre? Nem sikított. Nem rohant azonnal a svájci rendőrökhöz. Az első reakció a színtiszta döbbenet volt, amelynek csendjére élete valószínűleg eddigi legnagyobb meglepetésének súlya nehezedett. Az első kérdéssel persze még csak tapogatózott:

– Maga bérgyilkos?

Tudta, hogy léteznek ilyenek. Régóta élt a férje világában. A férje szerint túl régóta is. Aztán végül természetesen érkezett az elkerülhetetlen kérdés:

– Mennyit ajánlott magának?

Ryland azt mondta, túlozzak egy kicsit. Szerinte valamiféle beteg örömöt jelent az áldozatnak, ha nagyobb számot hall. Fonák módon még utoljára azt érezheti, hogy szükség van rá. Persze nem, de legalább sokba kerül megszabadulni tőle. Ez is egyfajta státusz.

– Kétszázezer amerikai dollárt – feleltem.

A kövér esseni kurva felfogta, amit hallott, aztán elindult a rossz úton:

– Adhatok ugyanennyit, hogy ne tegye meg.

– Az nálam nem megy – mondtam. – Nem hagyhatok egyetlen munkát sem elvégezetlenül. A férje elmondaná másoknak, és akkor lőttek a jó híremnek. A magamfajtának nincs semmije, csak a jó híre.

Gstaad alkalmas hely volt a beszélgetésre. Elszigetelt, olyan másvilági. Mintha csak ő és én lettünk volna ezen a bolygón. Melléültem, és próbáltam együttérzést sugározni, mint egy fogorvos, mielőtt belefúr egy fogba. Sajnálom, de ennek meg kell történnie. Lassan ugyan, de kezdett feléledni benne a düh. Végül rátalált a helyes útra.

– Maga pénzért dolgozik – mondta.

Én bólintottam.

– Annak dolgozik, aki megfizeti a díjat – folytatta.

– Mint egy taxis – szúrtam közbe.

– Fizetek magának, hogy ölje meg – fejezte be.

Ott volt a düh, természetesen, de szépen lassan a pénzügyi megfontolások is beúsztak a képbe. Alapvetően tökéletes ellentétét képezték mindannak, amit előző héten a férj agyában megfogalmazódni láttam. Az ilyen emberek esetében minden összefoglalható négy szóban: minden pénz az enyém.

– Mennyi? – kérdezte.

– Ugyanannyi – válaszoltam. – Kétszáz kiló.

Svájcban voltunk, ami megkönnyítette a banki ügyintézést. Támogatólag elkísértem, és végignéztem, ahogy kivett kétszázezer friss és ropogós amerikai dollárt valamelyik európai bank központi fiókjából, majd a kövér, rózsaszín mancsával átadta nekem a pénzt. Aztán magyarázni kezdte, hogy hol lesz a férje, és mikor.

– Tudom, hol van – jegyeztem meg. – Megbeszéltünk egy találkozót, hogy kifizessen.

A nő felkacagott a helyzet iróniáján. Nem volt buta. Garantált hozzáférés az áldozathoz: ez volt Ryland ötletének a legnagyobb erőssége.

Elmentünk kettesben sétálni egy olyan hófödte ösvényre, amelyet a síelők nem vettek gyakran igénybe. Ott öltem meg. Eltörtem a nyakát, és olyan testhelyzetben hagytam, mintha megcsúszott és elesett volna. Aztán visszavonatoztam Essenbe, és elmentem a férjjel megbeszélt találkozóra. A férfi egyértelműen nagyon odafigyelt, hogy a találkáink titokban maradjanak. Olyan helyen futottunk össze, ahová különben sosem járt. Egyedül volt, senki nem láthatott meg bennünket. Begyűjtöttem tőle is a díjazásomat, majd megöltem. Egy hangtompítós 22-essel lőttem fejbe. Az olyanok számára, mint Ryland és én, ez alapelv: ha kifizettek, le kell szállítani a melót.

Szóval dupla gázsi. És az acélmágnás vagyonán civakodó örökösök maguk is engem fognak majd hívni, méghozzá nem is olyan sokára. Minden pénz az enyém.

Ez így ment két éven át. Mikrofilm és újságok. Észak-Amerika, Közép-Amerika, Dél-Amerika, egész Európa. A zsaruk habzó szájjal beszéltek az anarchistákról, akik gazdag párokat vesznek célba. Ez volt a másik erőssége Ryland ötletének: a kibogozhatatlan motiváció.

Aztán kaptam egy ajánlatot Brazíliából. Kissé meg is lepődtem. Az ottani válási jogszabályokat valamiért régimódinak és hagyományosnak képzeltem. Nem gondoltam, hogy van olyan brazil fazon, akinek az én segítségemre lenne szüksége. De valaki felvette velem a kapcsolatot, és nem sokkal később már szemtől szemben találtam magam egy pasassal, akinek jelentős vagyona származott ásványlelőhelyekből, és volt egy színésznő felesége, aki megcsalta. A férfit ez halálosan bántotta. Talán ezért hívott engem. Tulajdonképpen nem volt szükséges ez a lépés a részéről. De akarta.

Gazdag volt, és dühös, ezért megdupláztam a szokásos díjamat. Nem okozott neki problémát. Elmagyaráztam, hogyan zajlik majd a dolog. Fizetnie az esemény után kell egy diszkrét helyen. Garantáltan meg lesz elégedve. Ezután tájékoztatott, hogy a felesége egy hosszabb hegyi vonatúton, egy privát szalonkocsis utazáson vesz majd részt. Ez nem jelentett jót, elvégre egy vonaton nincsen bank. Ezért aztán úgy döntöttem, most az egyszer nem alkalmazom Ryland trükkjét, hanem a régi utat választom. A hagyományos, egyirányú módon járok el. Megnéztem a térképet, és láttam, hogy fel tudok szállni később, és le tudok szállni hamarabb. Mire a vonat befut Rióba, a feleség holtan fekszik majd a hálókocsijában, én pedig addigra már messze járok.

Megnyugtató volt arra gondolni, hogy most az egyszer a régi módszerrel dolgozom majd.

Kiszúrtam a nőt a vonaton, és a háttérben maradtam. De a távolból is jól láttam a gyűrűt az ujján. Óriási kő volt benne. Akkora gyémánt, hogy kifogyhattak a számokból, amikor meg akarták mérni, hány karátos.

Ott viselte a bankot az ujján.

Elméletben lekövethető ugyan, de Amszterdam, Johannesburg vagy a Sierra Leone-i Freetown bizonyos részein átjuttatva nyoma vész majd. A vámpontokon okozhat gondot, de le tudom nyelni.

Elindultam.

Gyönyörű nő volt. A bőre, mint a levendula és a méz keveréke. Ragyogóan fekete, hosszú haj, tengerkék szem, hosszú láb, darázsderék, a blúzból kibuggyanó kebel. Leültem a vele szemközti karosszékbe, és annyit mondtam:

– Üdvözlöm!

Azt gondoltam, hogy egy efféle csalfa nő legalább vet majd rám egy pillantást. Vadak a vonásaim: néhány sebhely, kalandokról árulkodó fésületlenség. Pénzre nem volt szüksége, elvégre ahhoz ment feleségül. Talán csak egy kis szórakozás hiányzott az életéből.

Eleinte remekül ment minden. Hamar találtam okot arra, hogy átüljek az asztal túloldalára, és a mellette lévő ülésre csússzak. Egy órába sem telt, és jócskán átadtuk magunkat a vonatozásnak. Ő kissé balra hajolt, én jobbra, és intim dolgokat osztottunk meg egymással a szélsüvítés és a kerékcsattogás zaja fölött. A házasságát éppen csak megemlítette, és gyorsan témát váltott. Én hoztam fel újra. Rámutattam a gyűrűjére, és kérdezősködtem róla. Az ujjait kitárta, akár egy tengericsillag, hogy közelről szemügyre vegyem a követ.

– A férjem adta nekem – mondta.

– Ez a legkevesebb – feleltem. – Szerencsés fickó.

– Inkább mérges – felelte. – Attól tartok, nem szoktam túl jól viselkedni.

Erre nem mondtam semmit.

– Az a gyanúm, hogy meg akar öletni – mondta.

És tessék! Elhangzott a mondat, amiért máskor olyan sokat küzdök. Azt kellett volna erre felelnem, hogy igen, meg akarja öletni, és már kezdhettem volna a tárgyalást. De nem feleltem.

– Valahányszor találkozom egy férfival, azt kérdezem magamtól, vajon ő lesz-e az – folytatta.

– Ezúttal igen a válasz – nyögtem ki végül.

– Tényleg? – kérdezte.

– Attól tartok – bólintottam.

– De van biztosításom – felelte.

Ismét felemelte a kezét, én pedig megint nem láttam semmi mást, csak a gyémántot. Nem hibáztatom magam, hiszen hatalmas volt, a tőr pengéje pedig rettentő vékony. Egyáltalán nem vettem észre, tényleg. A létezésével sem voltam tisztában egészen addig, amíg át nem vágott az ingemen, és bele nem karcolt a bőrömbe.

Aztán a nő meglepő erővel és súllyal dőlt a tőrnek. A penge hideg volt, és hosszú. Szokványos darab. Egyenesen keresztülhatolt rajtam, és odaszögezett az üléshez. A lány a tenyere alját használva keményen a helyére ütötte. Majd a nyakkendőmmel letörölte az ujjlenyomatokat a nyeléről.

– Viszlát! – mondta.

Felállt, és otthagyott. Képtelen voltam mozdulni. Egy centi jobbra vagy balra, és végem. Csak ültem, és éreztem, ahogy a terjedő vérfolt eléri az ágyékomat. Tíz perccel később még mindig csak itt ülök. Volt idő, amikor képes lettem volna ezer méterről úgy fülön lőni téged, hogy a golyó a másik füleden távozik. Vagy elsétálhattam volna melletted a tömegben, és te addig észre sem vetted volna, hogy elvágtam a torkod, amíg a fejed le nem biccent volna, hogy aztán nélküled guruljon végig az utcán. Én voltam az a fickó, aki miatt aggódva ellenőrizted esténként az összes zárat az ajtón, hogy aztán amikor felmész az emeletre lefeküdni, engem találj odafent, hiszen már ott várok rád a sötétben, a komódnak támaszkodva.

Én voltam az a fickó, aki mindig mindennek megtalálja a módját.

Én voltam az a fickó, akit nem lehetett megállítani.

De aztán találkoztam Rylanddel.

És most mindennek vége.