UNGVÁRY KRISZTIÁN

A MINDSZENTY-MÍTOSZ

ÉRTÉKEK ÉS VÁLASZTÁSOK

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak.

A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Majtényi György: Egyetértés vadásztársaság

Medgyesi Konstantin: Apagyilkosság

Ungváry Krisztián: Kiugrás a történelemből

© Ungváry Krisztián, 2023

© Open Books, 2023

Borítókép Fortepan/Comet Photo AG/Jack Metzger

A kötetben található képek forrásai:

Fortepan, magángyűjtemény, Magyar Nemzeti Múzeum, Magyar Távirati Iroda Rt., Székesfehérvári Püspöki és Székeskáptalani Levéltár, VTR / Alamy Stock Photo

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-330-0

ISSN 2786-362X

Tartalom

Bevezető

Módszertani megjegyzések

1. Mindszenty antiszemitizmusa

1.1 Mindszenty és a tapolcai–diszeli pogromok

1.2 Mindszenty antiszemitizmusa tágabb kontextusban

2. Mindszenty „zsidómentő” tevékenysége

3. Mindszenty nacionalizmusa és nemzetképe

4. Mindszenty szociális érzéke

5. Mindszenty „legitimizmusa”

6. Mindszenty viszonya a protestáns felekezetekhez

7. Használt vagy ártott Mindszenty 1945 után Magyarországnak?

7.1 Mindszenty és a demokratikus pártok viszonya

7.2 Mindszenty és az 1956–1989 közötti magyar katolikus egyház

7.3 Mozgásterek hasonló helyzetben

7.4 Mindszenty közjogi tévelygései

7.5 Miért hagyta el Mindszenty az Egyesült Államok budapesti nagykövetségét?

8. Konszenzusos Mindszenty-kép?

9. Összefoglalás

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Levéltári források

Bevezető

2020. október 23-án az egyébként református vallású magyar kormányfő személyesen avatta fel Zalaegerszegen a Mindszentyneum elnevezésű állami emlékközpontot. Ezzel a gesztussal, valamint megnyitó beszédével az is egyértelművé vált, hogy Mindszenty{1} József bíboros nemcsak a magyar katolikus egyház, hanem egyúttal az állami emlékezetpolitika legfontosabb 20. századi egyházi vonatkoztatási pontja. Magyarországon ugyanis egyetlen más egyházi személyt sem övezett akkora állami kultusz, mint Mindszentyt. Sőt: a bíboros ezzel az elismeréssel egy szintre került a legfontosabb magyar államférfiakkal. A Mindszenty-kultuszra elköltött milliárdok is igazolják, hogy Mindszenty helye a NER emlékezetpolitikájában Kossuth Lajos, Deák Ferenc vagy Széchenyi István mellett van. A miniszterelnök megfogalmazásában Mindszenty „a haza bölcse”, egyike „a nemzet ügyét zászlajára tűző nagy magyar egyházi embereknek”, aki „nemcsak a hit dolgaiban jelent a magyaroknak igazodási pontot, (…) lényeglátásán a hosszú, rabságban töltött évek sem ejtettek csorbát, épp ellenkezőleg: kiélesítették”.{2} Szijjártó Péter külügyminiszter pedig egy Mindszenty-dokumentumokat tartalmazó kötet ajánlásában azt írta, hogy a bíborosra úgy kell emlékezni, mint „az élő magyar lelkiismeret megtestesítőjére”.{3}

Normális esetben az állami emlékezetpolitika mint politikai termék tudományos eredmények desztillálásával és szükségszerű egyszerűsítésével készül. Az alábbi írás ennek az emlékezetpolitikának a vizsgálatára tesz kísérletet. Mindszenty kapcsán elvileg az érdeklődő ideális helyzetben volna, hiszen a Mindszenty-szakirodalom, illetve a vele kapcsolatos forrásközlések elképesztő bőségben állnak rendelkezésre. Balogh Margit 2015-ben megjelent 1500 oldalas Mindszenty-biográfiája pedig nemcsak az ezzel kapcsolatos kutatások mérföldköve, hanem adatgazdagságában minden, Mindszentyvel kapcsolatos kutatás alapja is.{4}

Mindszenty értékelését nem könnyíti meg, hogy 1945-től egy olyan rendszer ellenpólusának nevezte ki magát, amely csakugyan teljesen vállalhatatlan volt. Az először csak leplezetten, majd egyre nyíltabban kiépülő kommunista rémuralommal szemben egészen a bebörtönzéséig ő lépett fel a leginkább látványosan. Emiatt és mártíromsága miatt óhatatlanul sokak számára példaképpé vált. A 20. századi diktatúrák tapasztalata azonban azt mutatja, hogy egyáltalán nem mindegy, milyen filozófiai vagy ideológiai alapon történik meg egy bűnös és elnyomó rezsim elutasítása. Mindszenty mellett igen hosszú lehetne azoknak a sora, akiknél ez a filozófiai, illetve ideológiai alap sokkal kevésbé zavaros vagy kínos. A bíboros árnyéka azonban már 1948 előtt is elfedte ezeket a személyeket, ezt követően pedig a pártállam és Mindszenty paradox módon egyaránt abban lett érdekelt, hogy az antikommunizmus vezéralakja ő legyen, és ne más. Ezen szempontok miatt Mindszenty József és politikai nézetei, illetve a „mindszentyzmus” két külön történet, amely kapcsolódik ugyan egymáshoz, de egymásnak nem feleltethető meg teljes mértékben. A „mindszentyzmus” ugyanis döntően az a projekció, amelyet a bíboros személyébe vetítettek bele azok, akik a kommunizmust jobboldali alapon utasították el.

A Mindszenty-életmű kanonizálói{5} nem tagadják, hogy hősüknek voltak problematikus megnyilvánulásai is. Véleményük szerint azonban az életművet nem csak politikatörténeti alapon kell értékelni, és a vállalhatatlan megnyilvánulásokat sem szabad kiszakítanunk korabeli kontextusukból. Emellett pedig egyoldalú, ha valaki ezeket fontosabbnak tartja, mint a hozzá köthető pozitív tetteket.

Munkámmal azt kívánom bizonyítani, hogy Mindszenty megítélése kapcsán a „problematikus” megnyilvánulások egyáltalán nem elhanyagolhatók, ellenkezőleg, az életmű meghatározó részét képezik, nem válthatók ki a vélt vagy valós pozitív tettekkel. A korabeli kontextusok pedig épp ezen tettek vállalhatatlanságát bizonyítják. Az az értékelés, amelyet a magyar miniszterelnök adott, semmilyen módon nem támasztható alá a tudomány eredményeivel. Kísérletet teszek egyúttal arra is, hogy példák sorozatával bizonyítsam: Mindszenty működése nemcsak sok szempontból szerencsétlen, hanem súlyos, máig ható károkat okozott a magyar egyháznak és a magyar társadalomnak. Írásom Mindszenty emberi gyengeségeivel nem foglalkozik, és korántsem a teljesség igényével tárgyalja politikai hibáit – csak azokat a fontosnak ítélt kérdéseket vizsgálja, amelyek alkalmasak annak eldöntésére, hogy mennyire indokolt elhelyezni őt az állami emlékezetpolitika centrumába.{6}

MINDSZENTY JÓZSEF, 1974

Módszertani megjegyzések

Írásom nem kíván Mindszenty-életrajz lenni. Első számú célja az, hogy szembesítse az olvasót Mindszenty ítéleteivel és választásaival, illetve azokkal az ítéletekkel, amelyek Mindszenty tevékenysége kapcsán különféle tudományos igényű munkákban születtek. Így ennek az írásnak is felvállalt célja az értékelés. Azok, akik számára Mindszenty pozitív vonatkoztatási pont, feltehetően vádiratnak fogják tartani ezt a könyvet. Holott nem ez volt a szándékom. Célom az, hogy Mindszenty tetteit a kor kontextusában, más szereplőkkel összehasonlítva ítélje meg az olvasó, ismertetve azokat a körülményeket is, amelyek adott esetben magyarázzák Mindszenty tevékenységét. Nem „szemezgetni” kívántam Mindszenty életútjának vitatható fejezeteiből, hanem éppen a kiválasztott – és jelentőségük miatt centrálisnak tekinthető – témakörökben a teljességre törekedve igyekeztem bemutatni azt, hogy a bíboros milyen nézeteket képviselt.

Mindszenty kapcsán az eddigi feldolgozások sokféleképp csoportosíthatók, a mi szempontunkból azonban szükségesnek látom két kategória, azaz az egyházi{7} és a világi feldolgozás megkülönböztetését, annak ellenére, hogy a kettő között számos hasonlóság is van. Az egyház boldoggá, illetve szentté avatási folyamatában alapvetően arról a kérdésről kell számot adni, hogy az adott személy hősies fokon gyakorolta-e a keresztény erényeket, vagy pedig életét áldozva tett-e tanúságot a Krisztusba vetett hite mellett. Mindszenty esetében ebből az első kategória lehet releváns. A kérdéses erények elsősorban a hit, a remény és a szeretet, valamint a négy sarkalatos erény, az okosság, az igazságosság, a lelki erősség és a mértékletesség terén megállapítható hősies helytállás. A szentekkel kapcsolatos egyházi kutatásokat hagiográfiának nevezik – ez nem véletlenül elválik a történettudományi vizsgálatoktól, még akkor is, ha a használt eszközök és módszerek jelentős részben elvileg azonosak. A katolikus egyházban a boldoggá, illetve szentté avatásnak összetett folyamata van, az eljárás per formájában zajlik, először az érintett egyházmegyéjében, majd a Vatikánban. Történészek és teológusok egyaránt részt vesznek benne, elvileg kiemelt figyelemmel az olyan tényekre is, amelyek az érintett életszentségének ellentmondhatnak (lásd „az ördög ügyvédje” kánonjogászt, aki vádlóként vesz részt az eljárásban). Az eljárás finalista jellegű, amennyiben a szentté avatás után nyilvánosságra kerülő adatok utólag már nem módosítják a korábbi határozatokat (legalábbis eddig nem volt példa rá). Mivel a szentté avatás dokumentumai nem nyilvánosak, sőt még történészek számára sem kutathatók,{8} ezért Mindszenty szentté avatásának kérdése sem lehet ennek a munkának a tárgya: az ugyanis a katolikus egyház vezetésének belügye, egészen addig, amíg abban nem a történettudomány eredményeire hivatkoznak. A folyamatban azonban óhatatlanul megjelennek a történettudomány (kiválasztott) képviselői is, akiknek nyilatkozniuk kell arról, hogy az eljárásban összegyűjtött anyag teljesnek, megbízhatónak és hitelesnek minősíthető-e.

Itt rejlik egyébként az eljárás rejtett belső ellentmondása, ugyanis a szentté avatással szemben a történészi feldolgozás soha nem lehet finalista. Egyetlen feldolgozás sem vindikálhatja magának, hogy övé az utolsó szó. Ellenkezőleg: egy történész ítéletei egyrészt nyilvános forrásokra hivatkoznak, és ezért egyáltalán nem akadályozható meg ezen források másféle értelmezése, másrészt pedig bármikor elképzelhető olyan helyzet, amikor új körülmények vagy új szempontok miatt az addig konszenzuálisnak tűnő történészi ítélet érvényessége megkérdőjeleződik. Ezek az új ítéletek és értékelések azonban mindig tényekhez kötöttek, és ezért egyáltalán nem szabadon alakíthatók. Mindszenty esetében korántsem biztos, hogy történettudományi szempontból egyébként is definícióra szoruló hit, remény és szeretet fogalmai azok a kulcskategóriák, amelyekkel az életmű igazán relevánsan leírható (a négy sarkalatos erény meglétével, illetve hiányával már inkább). A hagiográfusi vizsgálat igazi terepe azonban nem a történettudomány, hanem az érintett spirituális működésének transzcendens módon megjelenő megnyilvánulásai. Ehhez viszont semmi köze sem lehet a történettudománynak, és ezért írásom nem ellen-hagiográfia, hanem történettudományi megközelítés.

Más kérdés, hogy nagyon is indokolt lenne annak a kritikus vizsgálata, hogy kellő lelkiismeretességgel állították-e össze a szentté avatás anyagait, és az a kérdés is felmerül, hogy mi a teendő akkor, amikor az eljárás elvi lezárása után, de a szentté avatás véglegesítése előtt új, az addigi képet radikálisan módosító dokumentumok tömege tűnik fel, mint ahogyan ez a Mindszenty-kutatások esetében megállapítható – hiszen itt a legfontosabb publikációk mind 2008 után jelentek meg, miközben az 1986-ban kezdődött szentté avatás dokumentációját 1996-ban zárták le. Ez azonban ismét nem a történettudomány, hanem az egyház problémája.

Fontos viszont leszögeznem, hogy állításaim jelentős része levezethető a legújabb Mindszenty-kutatás eredményeiből, elsősorban Balogh Margit, Paksy Zoltán és Somorjai Ádám kiváló műveiből is, amit lábjegyzeteim is igazolnak. Mindez azért különösen érdekes, mert azt bizonyítja, hogy az állami Mindszenty-kultusz terjesztői nem támaszkodtak a Mindszenty-kutatás eredményeire, azt csak szelektíven, fügefalevélként használják. Így a Mindszenty-kiállítás, illetve az állami Mindszenty-kultusz a politika szolgálóleányaként, de nem tudományos ismeretterjesztésként értelmezhető.{9}

A Mindszenty-kultusz, azaz a „mindszentyzmus” nem a mai politika terméke. Mindszenty éppen harcias antikommunizmusa miatt már életében kultuszteremtővé vált, és ebben paradox módon nagyon sokat segített az is, hogy a nyilvánosság a bíborost 1949 után alapvetően csak a pártállami propaganda szűrőin át ismerhette meg. A Mindszenty-kultusz tartalma viszont éppen ezért nemcsak Mindszentyről, hanem a kommunizmus elutasításáról szólt. Ez a körülmény egyúttal Mindszenty kritikáját is lehetetlenné tette – senki sem kívánt a kortársak közül segédkezni abban, hogy hitelesítse a pártállam propagandáját. Ez tett lakatot sok egyházi és világi kritikusa szájára, és ez volt az az ok, ami miatt a vele egyébként nem azonosuló, de mélyen hívő kortársai úgy érezték, hogy megértőnek és elnézőnek kell lenniük. A rendszerváltás után viszonylag hosszú ideig tartott, mire a Mindszenty-kultusz ki tudott bontakozni, ennek állami felvállalására csak a Nemzeti Együttműködés Rendszerében került sor.

Bizonyos területeket azonban az eddigi kutatások sem tártak fel teljes mértékben. Mindszenty antiszemitizmusa és „legitimizmusa” kapcsán maradtak még feltáratlan foltok (ezért is kell utóbbi kifejezést idézőjelbe tenni), és az egyébként kiterjedt egyháztörténeti kutatások sem vizsgálták komparatív módszerekkel Mindszenty tevékenységét. Bízom ezért abban, hogy ebből a szempontból ennek a munkának sikerül meghaladnia az egyháztörténet-írás jelenlegi kereteit.

Mindszenty személyiségét leginkább azokból az iratokból lehet rekonstruálni, amelyeket ő írt. Követségi fogsága alatt és azt követően is rengeteg munkát tett abba, hogy megírja „Egy különös sorsú nemzet” címmel Magyarország alternatív történetét. Bizonyos témákat tanulmányjelleggel részletesen is kidolgozott, több fontos szereplőről pedig önálló jellemrajzokat készített. Iratanyagának teljes terjedelme 31 doboz, amelyet a Mindszenty Alapítvány kezel, és amelynek kutatását tőlem az alapítvány érdemi indoklás nélkül megtagadta. Biztosak lehetünk abban, hogy az alapítvány minden olyan mozzanatot, amely Mindszenty személyére nem vet rossz fényt, kutathatóvá tett volna. Az iratok rejtegetéséből csak arra következtethetünk, hogy épp a rejtegetés ténye súlyos bizonyíték arra nézve, hogy ki is volt Mindszenty József valójában. Ez az attitűd azonban csak arra alkalmas, hogy a Mindszenty Alapítvány elfogultságának bizonyítéka legyen, Mindszenty problematikus nézetei ugyanis más forrásokkal is bőségesen alátámaszthatók.

Mivel ez a munka elsősorban Mindszenty értékválasztásaival foglalkozik, megkerülhetetlen, hogy tárgyalja azokat az alternatívákat is, amelyeket Mindszenty elvetett. Ezek az alternatívák ugyanis saját korukban abszolút léteztek, és létezésük legjobb bizonyítéka, hogy akadtak Mindszenty kortársai közül, akik követték is őket. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a Mindszenty-irodalomnak magyarázatot kellene adnia arra, hogy a bíboros miért nem másképp döntött a kritikus helyzetekben. A történésznek nem lehet feladata csak a ténylegesen megvalósult események vizsgálata, mert ez egyúttal a totális determináció elismerését is jelentené. Éppen ezért tartom tévesnek azt a megállapítást, amely szerint a „mi lett volna, ha” kérdés elemzése nem a történész feladata{10} – annál is inkább, mert éppenséggel az ezt az elemzést elvető szerzőpáros egy oldallal ezen megállapítás után maga is azt írja egy konkrét ügy kapcsán, hogy „egy helyesen informált Mindszenty (…) jobb döntést hozott volna”.{11}

Az, hogy mi tekinthető értéknek, és mi nem, elvileg nem történettudományi kérdés.{12} A történettudomány feladata nem értékek minősítése, hanem annak rekonstruálása, hogy egy adott személy egy bizonyos időszakban mit tartott értéknek. Az egyes értékek minősítése etikai és/vagy közéleti szempontok alapján történhet – ami általában nem a történész feladata lenne, hanem az olvasóé. Utóbbinak normális esetben bíznia lehet abban, hogy az őt körülvevő társadalomban létezik valamilyen konszenzus az alapvető értékekről, így nem szorul bizonyításra az, hogy a fajvédelem, az antiszemitizmus, a nacionalizmus vagy az állam és az egyház szétválasztása megszüntetésének követelése negatív jelenségek, ezzel szemben viszont az emberek született jogegyenlősége (ami egyébként a kereszténység tanaiból is levezethető) és az állami, illetve egyházi élet legalább bizonyos mértékű elválasztása a keresztény hagyományait egyébként ápoló személyek számára is értéknek minősül. Emellett természetesen mindenkinek, így a „sine ira et studio” elvet maximálisan betartani képes tudósnak is vannak ezen belül értékválasztásai, amelyek láthatatlan módon vezetik a kezét munkája során. Nagy kérdés azonban, hogy mit tegyen a historikus akkor, amikor azt tapasztalja, hogy az őt körülvevő társadalom egy részének értékválasztásai az állami propaganda hatására szembemennek azokkal az értékekkel, amelyekre elvileg a nyugati kereszténység hagyományait továbbvivő modern polgári Magyarország épülne. A történész ezekben az esetekben nem tehet mást, mint hogy maga is értékel, és emlékezteti olvasóit azokra a történeti katasztrófákra, amelyeket a hibás értékválasztások okoztak, és felvázolja azokat a körülményeket, amelyek az értékválasztások terén tapasztalható zavart okozták. Ennek kapcsán pedig felmerül a történelmi ágens személyes felelőssége. Eleve elrendeltetett, kényszerűen szükségszerű értékválasztás ugyanis nem létezik. Mindig vannak mozgásterek, alternatívák. Ezek bemutatása és Mindszenty tényleges értékválasztásaival történő ütköztetése elengedhetetlen a reális értékeléshez.

1. Mindszenty antiszemitizmusa

Mindszenty antiszemita megnyilvánulásai mindenképp definiálásra szorulnak, ugyanis ezzel kapcsolatos megnyilvánulásaiban tapasztalhatók bizonyos változások, és az antiszemitizmus jelentése is megváltozott a 20. század folyamán. A középkori eredetű „egyházi antiszemitizmus” viszonylag általános volt, és sokakat megérintett az a típusú politikai antiszemitizmus is, amely a zsidóságot és a kapitalizmus negatív jelenségeit, illetve zsidóságot és baloldalt összemosta. Mégsem állítható az, hogy a magyar katolikus egyházban mindenki antiszemita lett volna, elég, ha csak Giesswein Sándorra, Griger Miklósra vagy Slachta Margitra{13} gondolunk. Másrészt az antiszemitizmus mértékében is komoly különbségek állapíthatók meg az egyes egyházi szereplők között, és egyáltalán nem mindegy, hogy Mindszenty a szélsőségesek vagy a mérsékeltek közé sorolható-e. Harmadsorban azt sem árt tisztázni, hogy meddig képviseli valaki ezeket a nézeteket. Egy adott történelmi trauma hatására az azt követő időszakban, vagy pedig az antiszemitizmus a világnézetének egyik sarokpontját jelenti, és azon a történelmi események hatására sem változtat érdemben? Azt is vizsgálni kell, hogy mi magának az antiszemitizmusnak a tartalma, ugyanis többféle antiszemitizmus létezett.{14} Végül felmerül az a kérdés is, hogy a katolikus egyház mint intézmény 1919 és 1922 között, illetve 1938 után mennyire volt felelős az egész országot elöntő antiszemita közhangulat kialakításáért. Balogh monográfiájából éppenséggel az derül ki, hogy Pehm a zalaegerszegi plébánosi évei alatt kifejezetten élén járt az antiszemita megnyilvánulásokban, elsősorban azzal, hogy az általa alapított és irányított Zalamegyei Újságot már a Tanácsköztársaság előtt is{15} „virulens antiszemitizmus”{16} jellemezte, és ez nem csökkent a püspöki kinevezése után szintén felügyelete alá kerülő Veszprémi Hírlap esetében az 1938–1944-es évek folyamán (Pehm/Mindszenty a Zalamegyei Újságot kiadó részvénytársaság vezetője maradt egészen 1944 őszéig). Ennek a „virulens antiszemitizmusnak” a részleteit azonban nem tárta fel a kutatás kellő mélységben.

Mindszenty antiszemitizmusának genezise nyilvános megszólalásaiból nem könnyen rekonstruálható, mert fennmaradt beszédei viszonylag mérsékeltek. 1919 előtti szentbeszédei közül legalább kettő foglalkozott a sajtó kérdésével, és mindkettőben ugyanaz az ellenségkép jelent meg, mint ami a későbbiekben is meghatározta hozzáállását.

Az 1917. szeptember 11-i szentbeszédében az „újkori pogányság”-ot állította szembe a lomha és tétova kereszténységgel. Előbbi szerinte „pokoli erőfeszítés” árán rombolja le a szent ideálokat, leginkább a nagy hatalmat képviselő sajtó segítségével. Egyik oldalon a molochként{17} támadó „piszkos irodalom”, „a hitetlenség” és a „modern erkölcstelenség életgyilkoló egykés, szabadszerelmes levegője”, amelyet az idegen, erkölcstelen, vallásellenes és nemzetietlen lapok képviselnek, a másik oldalon pedig a keresztény hitelvek és sajtó, elsősorban a Magyar Kultúra című újság (ez a mi–ők szembeállítás egész életében meghatározó maradt). Előbbieket a szociáldemokráciával és a szabadkőművesekkel nevesíti – de a zsidó kifejezést nem írja le, és ekkoriban a „szabadkőműves” kifejezésnek még nem a zsidó volt a szinonimája.{18}

Az 1918. február 2-i szentbeszédének apropója a keresztény sajtóvállalat megalakulása és a hadikölcsön volt. Itt az „anyagelvű” szociáldemokrácia és bolsevizmus küzdött a keresztény világnézettel. Negatív példaként a katolikus közvélemény által egyértelműen „zsidó” címszó alatt beazonosított Kabos Ede,{19} Jászi Oszkár,{20} Fényes Samu{21} szerepelt, akik ugyanolyanok, mint Scotus Viator (azaz Robert William Seton-Watson{22}), Lukács György és Octavian Goga. A hasonlat értelme Pehm számára annak bizonyítása, hogy valójában az érintettek nem is magyarok. Ezt azzal (az egyébként teljesen alaptalan) tényállítással igyekezett alátámasztani, amely szerint a destruktív liberális sajtó azt propagálná, hogy Erdély legyen a románoké.{23}

Fentiekből több dolog is megállapítható. Az, hogy a modernitás kihívásait alapvető fenyegetettségnek élte meg, nem volt egyedi jelenség, fekete-fehér gondolkodásmódja miatt azonban Pehm irracionális félelmek foglya lett. Antiszemita nézetrendszere már az első világháború előtt adott volt, viszont zsidózását alapvetően kódolt formában követte el. Ez minden bizonnyal azzal függött össze, hogy elöljárója, Mikes János püspök kifejezetten filoszemita nézeteket vallott, és emiatt ő sem engedhette meg magának, hogy Prohászka Ottokár stílusában írjon és beszéljen. Mindennek elsősorban 1919 augusztusától lett jelentősége, az általa szerkesztett lap ugyanis kitűnt radikális megfogalmazásaival. Úgy tűnik, Pehm másolta a számára egyébként is meghatározó Bangha Béla gyakorlatát. Utóbbi a Központi Sajtóvállalat kiadványaiban egyrészt rendkívül durva antiszemita propagandát is terjesztett,{24} másrészt viszont saját maga viszonylag kevés és csak enyhébb antiszemita kitételt engedett meg magának, és érdekes módon naplójában sem találhatók súlyos zsidóellenes kirohanások.{25}

BANGHA BÉLA, 1912

Meizler Károly{26} szerint első prédikációjában már azt mondta: „Börtönből jöttem, láttam a Parlament mennyezetig vérrel befrecskelt (sic!) pincéit, a vízvezeték csöveire akasztottakat, hallottam a teherautók motorjainak berregtetését a halálpincék előtt, hogy a megkínzottak segélykérését ne hallják künn. (…) Láttam Icigovics orosz hóhér kozákkését, amellyel egyetlen kanyarítással vette ki a »burzsuj« szemét. Mert megcsonkították a kivégzettjeiket, hogy ezek orrával, fülével rémítsék foglyaikat.”{27} A beszéd tényének (de nem a benne szereplő adatoknak) autentikusságát bizonyítja, hogy Pehm ehhez hasonló szöveget jelentetett meg később Vigyázzatok az újsággal! című röpiratában is, valamint a Zalamegyei Újság 1920. augusztus 15-i számában. Utóbbiban a kétkedők számára egyértelművé tette azt is, hogy a baloldalban bár „volt kevés Koppány szilaj pogányságából,{28} de a többlet keleti import, idegen fekély. Szívünktől, testünktől (!), lelkünktől vad idegen.”{29} Az nyilvánvaló, hogy ez nem alapulhat saját élményein, és kizárásos alapon csak a később még bővebben is tárgyalt Fangler Béla lehetett az ősforrás. Fanglert ugyanis ellenforradalmi tevékenysége miatt megkínozták és halálra ítélték, és csak Guido Romanelli olasz ezredes közbenjárására kapott életfogytiglani börtönbüntetést (élményeit azonban mérhetetlenül eltúlozta). Tény mindenesetre, hogy Pehm már a Tanácsköztársaság előtt az általa szerkesztett Zalamegyei Újságban súlyosan antiszemita cikkeket jelentett meg – erre egyébként Balogh is utal. Az is igaz azonban, hogy megnyilvánulásaiban nem a közvetlen verbális antiszemitizmus volt jellemző – ezt általában meghagyta az általa kiadott, illetve szerkesztett lapok újságíróinak.

Pehm számára az 1919 utáni években a „zsidó” és a „kommunista” szinonimák voltak, miközben olyan személyes élménye sem a Tanácsköztársaság alatt, sem azt megelőzően nem volt, ami indokolta volna ezt a szélsőséges álláspontot. Az igaz, hogy letartóztatták, és kitoloncolták Zalaegerszegről, de nemhogy nem bántalmazták, hanem nem is látott semmilyen bántalmazást, a vörösterror eseményeiről csak áttételesen és bizonytalan hírek alapján értesülhetett.

Korai antiszemita beszédeit annyira fontosnak tartotta, hogy 1920-ban Vigyázzatok az újsággal! címmel külön brosúrában is kiadta (ennek első oldalán, amely egy 1919. szeptember 23-i beszéd leirata, utalt arra, hogy már ekkor sem először foglalkozott ezzel a kérdéssel).

Érdemes részletesebben foglalkozni ezzel a kiadvánnyal, mert amit Pehm leírt, azt a későbbiekben is követte. Önmagában figyelemre méltó már az az információ is, hogy név szerint tudta, kik járatják Zalaegerszegen a szerinte destruktív sajtót.{30} Ehhez az információhoz jogszerűen nem juthatott hozzá. Az is érdekes, hogy bár pamfletjének felvállalt célja az olvasó eligazítása a különféle sajtótermékekről, a Dunántúli és a Győri Hírlapot, valamint az Aurorát, Giesswein Sándor lapjait meg sem említi. Ennek az oka csak az lehetett, hogy tartalmilag ezek a lapok idézőjel nélkül keresztény szelleműek voltak, és ha foglalkozott volna velük, akkor nyílt ideológiai vitát kellett volna folytatnia, amit egyházi személyként nem kívánt vállalni.

Véleménye szerint magyar sajtó nincs, csak magyarországi zsidó sajtó, amely a világuralomra törő „mindent meghódító s minden akadályon keresztülgázoló zsidóság előcsapata”,{31} amely szerint „a keresztény egyházat igazán tűzzel-vassal ki kell irtani a föld színéről”. „Cionista vörösgárdákról” írt, amelyek a Tanácsköztársaság óta még erőszakosabban lázítanak, és gyakorlatilag minden zsidó származású írót ellenségként jelölt meg. Hatvany Lajosról így fogalmazott: cikkeire az „evangéliumgyalázás, sötét kereszténygyűlölet, történethamisítás, utolsó szőrszálig menő kéjelgő pornográfia, gummi{32} (sic!) és egyéb specialitások jellemzőek”. A zsidó sajtóban „a keleti bujaság csak úgy hullámzik és hömpölyög, és ember ott véletlenül sem szerepel másként, mint hím vagy nőstény”. A zsidóüldözéssel kapcsolatos hírek terjesztése pedig „hazaáruló rágalom: piszkolása a magyarságnak külföldön”. Utóbbi kijelentés egyébként pszichológiailag is érdekes, és jelentős kognitív disszonanciára utal – hiszen egyrészt maga Pehm az, aki nem is annyira burkoltan zsidóüldözésre hív fel, miközben tagadja, ha ezt más szóvá teszi, nem beszélve arról, hogy neki is tudnia kellett arról, hogy az országban sorozatosan történtek antiszemita motiváltságú tömeggyilkosságok.

A Vigyázzatok az újsággal! brosúra Pehm antiszemitizmusának egészen különleges bizonyítéka. Egyrészt azért, mert ez az egyetlen eset, amikor a szerző láthatóan szinte minden gátlás nélkül írt a témáról, miközben máskor az ilyen színvonalú gyűlölködést általában rábízta újságírókra. A brosúra azért is érdekes, mert alkalmat ad annak vizsgálatára is, hogy mik voltak azok a konkrétumok, amelyek miatt Pehm patologikus gyűlöletet érzett a zsidónak minősített sajtó iránt. Azok az ügyek, amelyeket brosúrájában megemlít, arról tanúskodnak, hogy kifejezetten kereste az általa bűnösnek tartott sajtó azon megnyilvánulásait, amelyeket sértőnek tarthatott, és meg sem próbálta őket eredeti kontextusukban értelmezni. Így például az összes olyan kijelentésből, amely a bibliai teremtéstörténettel a darwini fejlődéstant szegezte szembe, azonnal merényletet kreált. Saját szavaival: „hogy felsikoltottak akkor az édesanyák, mint a betlehemi anyák Heródes tőrére”, amikor meghallották a „ki a hittannal az iskolából, mert a hittan nyilvánvaló hazugságokat önt a gyerekek fejébe” üzenetet. Hivatkozásainak egy része ráadásul fikció, így azt sem tudjuk kizárni, hogy felháborodásai mögött sokszor csak vágyvezérelt gondolkodása állt.

A Vigyázzatok az újsággal! azonban nem csak antiszemita kirohanásai miatt érdekes, más szempontból is dokumentálja Pehm szemléletét. Ő a magyarság elleni merényletként értékelt minden olyan cikket is, amely 1918 előtt a magyarországi nemzetiségek elnyomását tárgyalta.{33} Ebben az igyekezetében odáig ment, hogy meghamisította az inkriminált sajtótermékek állításait: a Világ című szabadkőműves lapnak például azt a kijelentést tulajdonította, hogy szerinte Erdélyhez semmi jogcíme sincsen a magyarságnak, az csak a románokat illeti.

A kiadvány kirohanásait Pehm néha hivatkozásokkal is alátámasztotta. Ezeknek a vizsgálata azonban arra a meglepő eredményre jut, hogy Pehm hivatkozásai az esetek túlnyomó többségében színtiszta fikciók. Álljon itt erre néhány példa, abban a sorrendben, ahogyan Pehmnél is előfordulnak.

Újság

Dátum

Állítás

Tény

Pesti Hírlap

1911. 12. 25.

miniszteri rendelettel kellene betiltani a szépen hangzó, de erkölcsi romlást okozó fakultatív vallási gyakorlatokat is

Aznap az újság nem is jelent meg, de december 15–31. között még csak hasonló sem szerepel a lapban.

Pesti Hírlap

1919. 02.

ki a hittannal az iskolából

A hittan kifejezés sem szerepel a lapban a kérdéses időszakban.

Világ

1912. 12. 25., 5.

Karácsony alkalmával a megesett cselédlány fattyút szül

Sem a megadott oldalon, sem a szám más oldalain nem található ilyen történet, amely Pehm szerint Jézus születését blaszfemizálta volna.{34}

Pesti Hírlap

1911. 12. 30.

minek Isten, ha az ember istenség

Nem szerepel a lapban.

Pesti Hírlap

1912. 03. 22.

Jézus félkegyelmű terhelt ábrándozó volt

Jézus neve sem szerepel a lapban.

Pesti Hírlap

1912. húsvét

Jézus olyan, mint Vázsonyi, Bokányi

Még csak hasonló sem szerepel a lapban.

Pesti Hírlap

1911. 11. 17.

a katolicizmusra szükség nincs

Nem ez szerepel a lapban, hanem az, hogy nincs szükség olyan intézményre, de még olyan vallásra sem, amely az erőket szétforgácsolja – mindez abban a kontextusban, hogy a lap tudósított az egyaránt szélsőségesnek nevezett liberális és katolikus tanáregyesületek követeléseiről – tehát éppenséggel középen állt.

Ezek a csúsztatások mindenképp elemzést érdemelnek. Pehm egyéniségével nem lenne összeegyeztethető, hogy tudatosan hazudott volna hivatkozásaival. Sokkal inkább valószínű az, hogy fiatal kora dacára (csak 28 éves volt) már ekkor jellemezték a saját maga által gyártott rögeszmés vágyvezérelt ellenségképek, aminek minden tényt képes volt alárendelni. Ez az attitűdje teljes életpályáján végigvonul,{35} és felveti azt a kérdést, hogyan fordulhatott egyáltalán elő az, hogy ez a tulajdonsága már ekkor nem zárta ki őt a komolyan vehető emberek köréből.

Pehm indulatainak elszabadulását bizonyítja, hogy azt kérte számon (az egyébként román cenzúra által kontrollált) Az Esttől, hogy Ferdinánd román király egyik nyilatkozatát pozitív kommentárral látta el, míg a Népszava egy sort sem írt Horthy fővezér 1919. novemberi budapesti bevonulásáról. Érdemes elemezni az állítást: Az Est (amely egyébként csak pozitívan tudósított Horthy bevonulásáról) tehát kollektív felelősséget visel a Népszava cikkeiért. Ugyanígy teljesen félreértelmezte a Haverda Mariska-féle ügyet, amit Pehm szerint azért tartott a „destruktív” sajtó másfél évig a felszínen, mert ez „a magyarság életét jellemző (sic!) országos esemény”.{36} A sajtóhírek elolvasása teljesen más képet mutat: a 30 éves Haverda Mária, aki két szeretőjével közösen tervelte ki anyja meggyilkolását, teljesen jogosan került a sajtó érdeklődésének központjába, és az ennek kapcsán meginduló diskurzus egyáltalán nem volt sem erkölcstelen, sem vallásellenes.{37}

Torz látásmódjáról és beszűkült valóságképéről tanúskodik az a megnyitóbeszéd is, amelyet a Zalaegerszeg Vidéki Hitelszövetkezet elnökeként tartott 1922. május 14-én, a szövetkezet fennállásának 25 éves jubileumán. Ebben először a meg nem nevezett kamatszedőket „mohó gazdagodás vágya által hajszolt” személyekként jellemezte, akik „irtózatos kizsákmányolásra ragadtatták magukat”. Majd a gondolatot azzal folytatta, hogy „hihetetlennek tűnik fel, de történelmi adat, hogy Csehországban 170%-ot, Franciaországban 300%-ot engedélyeztek{38} a zsidóknak”, ezt követően pedig felhívta a figyelmet arra, hogy „a szegény nép kiszipolyozóit az egyház – akárcsak a vérfertőzőket, házasságtörőket, rablókat – nyilvánosan, szószékről taszította ki az egyház kebeléből. Temetőárokban kaphattak csak sírhelyet.”{39} Ugyanez a jelenség érhető tetten a Sajtóvasárnap című prédikációs beszédében, amelyben azt állította, hogy az első világháború elvesztéséért valójában a sajtó a felelős. Ez nem más, mint a hírhedt német „tőrdöfés”-összeesküvés-elmélet. Szerinte „1918 októberében 10-15 újságíró felborította a magyar hadsereget, mert elhitette vele, hogy 1918-ra a béke tökéletes boldogságot hoz”. Magyarán: a nemzetiségi problémák, az antant nyomasztó túlereje, a front összeomlása, az olasz–francia–szerb csapatok offenzívái 1918 őszén mit sem számítottak, az egyedüli ok a tucatnyi újságíró pacifista propagandája lett volna. Mindez azért is teljesen abszurd, mert (1) egyetlen újság sem írta azt, hogy mindenáron békét kell kötni, (2) egyetlen újság sem feltételezte, hogy a jövendő békéje tökéletes lesz, (3) az újságok zöme egyébként el sem jutott a küzdő hadsereg tagjaihoz.

Ebben a beszédben nem csak a tartalom érdekes. Figyelemre méltó az is, hogy Pehm azzal, hogy egy kifejezetten világi, azaz hitelszövetkezeti elnöki feladatot is elvállalt, tevékenyen részt vett a gazdasági élet „keresztény”, pontosabban rasszista alapú átstrukturálásában. A hitelszövetkezetek ugyanis a legtöbb esetben eleve a zsidónak nevezett bankok konkurenciájaként léptek fel – ez a magyar gazdasági viszonyok fényében nehezen is lehetett volna másképp. Ettől még nem lett volna szükségszerű, hogy a hitelszövetkezeti mozgalom maga is antiszemita legyen, hiszen a hitelért folyamodók között éppenséggel szintén felülreprezentáltak voltak a zsidó származású igénylők. Egy normális országban a hitelszövetkezeti mozgalom pártoktól független, progresszív, és kizárólag szociális szempontokat vesz figyelembe: Svájcban, Dániában vagy Németországban{40} a hitelszövetkezetek így is működtek. Magyarországon azonban a féloldalas kapitalista fejlődés következtében a hitelszövetkezetek sok helyen összefonódtak a helyi fajvédő és antiszemita mozgalmakkal, és maguk is részt vettek abban, hogy „zsidótlanítsák” a gazdasági életet.{41} Zalaegerszeg esetében Pehm megnyilatkozásainak tükrében nem is lehet kérdéses, hogy a hitelszövetkezet az emberi jogegyenlőséget felrúgva, antiszemita alapon működött, amennyiben zsidóknak nem adott hitelt.

{1} Pehm József 1942 augusztusában változtatta meg nevét Mindszentyre. Ennek megfelelően ebben a kötetben az 1942 előtti események bemutatásánál én is Pehm néven szerepeltetem, leszámítva a fejezetcímeket, ahol azok általános mondanivalója miatt minden esetben Mindszentyként szerepel. Azokban az esetekben, amikor a tárgykör a névváltoztatás előtti és utáni személyt érinti, Pehm/Mindszenty néven szerepeltetem.

{2} https://miniszterelnok.hu/orban-viktor-unnepi-beszede-a-mindszentyneum-unnepi-megnyitojan/.

{3} Deák – Somorjai – Zinner: Menedékben…

{4} Balogh: Mindszenty… A Mindszenty-irodalom kiterjedtségét illusztrálja, hogy Balogh bibliográfiájában 38 oldalon sorolja fel a forrásként felhasznált kiadványokat. Ezek részletezésétől hely hiányában eltekintek. Két szerzőt azonban mégis meg kell említenem: Somorjai Ádámot, akinek elévülhetetlen érdemei vannak a Mindszentyvel kapcsolatos forrásközlések terén, valamint Virt Lászlót, akinek Mindszenty és alternatívái című műve ehhez az íráshoz is adalékokkal szolgált.

{5} Itt elsősorban a nemrég elhunyt Mészáros István, valamint Fejérdy András, Kovács Gergely, Soós Viktor Attila és Wirthné Diera Bernadett említendő meg, mint akik vállalták nyilvánosság előtt azt a feladatot, hogy legitimálják ezt a projektet. Lásd az MTVA műsorát (Ez itt a kérdés, 2022. 10. 26.), https://www.youtube.com/watch?v=Tze791N2kas), valamint Kovács Gergely cikkét: https://telex.hu/velemeny/2022/10/25/mindszenty-alapitvany-velemeny-valasz-ungvary.

{6} Nem foglalkoztam ezért jellemhibáival, valamint azokkal az esetekkel, amikor Pehm/Mindszenty másokat megalázott, megszégyenített, bár Balogh monográfiája is széles csokorral kínál különféle ügyeket ilyen esetekből.

{7} Erre példa Török: A szent életű… Török saját megfogalmazása szerint nem kívánt történeti művet írni, és nem kívánt vitákat sem folytatni a történettudomány képviselőivel – ezért munkájára ebben az írásban én sem térek ki.

{8} A Vatikáni Levéltár anyagai jelenleg 1958-ig kutathatók. Az ügyben részt vevő kutatóknak azonban egyébként is voltak kutatási nehézségeik. Lásd Somorjai – Zinner: A Szabadság térről… 641.

{9} Maguk a kiállítók lektorként Balogh Margitot is feltüntetik. A kiállítás lektora azonban csupán azért felelt, hogy a megjelenített anyag forrásokkal alátámasztható legyen. A források szelektív felhasználásáért nem terhelheti felelősség. A kiállítók azzal is érvelnek, hogy Nagy Imréhez hasonlóan nekik is az életmű maradandó elemeire kell helyezniük a hangsúlyt. Ehhez képest a Nagy Imre-emlékházban a volt miniszterelnök életének árnyoldalait is bemutatják, miközben ez a Mindszentyneumban nem történik meg. Példa erre a kiállítás elejének installációja, ahol különböző korabeli újságok szerepelnek, köztük olyanok is, amelyeket Mindszenty a fertő melegágyaként aposztrofált, annak ellenére, hogy a kor legszínvonalasabb kiadványaihoz tartoztak. Mindszenty említett újságokkal kapcsolatos véleménye azonban semmilyen módon nem jelenik meg az installációban.

{10} Ezen a véleményen van Somorjai – Zinner: A Szabadság térről… 116.

{11} Uo. 117.

{12} Gyáni: A történelmi… 383–414.

{13} Slachta esete különösen érdekes, mivel egyrészt 1941 előtt voltak mai szemmel antiszemitának minősíthető megnyilvánulásai is, azonban messze nem ez határozta meg attitűdjét, hanem épp a keresztényi szereteten alapuló embermentés, amire először az 1941-es kőrösmezei deportálások szolgáltattak számára alkalmat.

{14} Ezek jelentős részét elemzi Gyurgyák: A zsidókérdés…

{15} A Zalamegyei Újság 1919. február 22-i száma a szerző birtokában. Ezúton is köszönetet mondok Paksy Zoltánnak, aki az újság számait megosztotta velem.

{16} Balogh: Mindszenty… 87. Megemlítendő, hogy az újságnak csak néhány, véletlenül fennmaradt száma lelhető fel különböző közgyűjteményekben, de szinte az összes fennmaradt számban található súlyosan antiszemita írás.

{17} A héber melek, azaz király szóból, az alvilág ura.

{18} Prímási Levéltár, Mindszenty-magánlevéltár, 33. doboz, 1. tétel.

{19} Kabos Ede (1864–1923) zsidó származású újságíró, szerkesztő, Vajda János költészetének újrafelfedezője, Ady Endre barátja.

{20} Jászi Oszkár (1875–1957) zsidó származású polgári radikális gondolkodó, a kérdéses időben a Huszadik Század társadalomtudományi folyóirat szerkesztője, az általános és titkos választójog és a földreform, valamint a nemzetiségekkel történő kiegyezés egyik kezdeményezője.

{21} Fényes Samu (1862–1937) zsidó származású értelmiségi, az állam–egyház szétválasztását propagáló Galilei-kör egyik megalapítója.

{22} Robert William Seton-Watson (1879–1951) brit publicista és történész, aki 1906-tól a magyarországi etnikai problémákkal foglalkozott, és a magyar viszonyok egyik legfontosabb kritikusa lett.

{23} Prímási Levéltár, Mindszenty-magánlevéltár, 33. doboz, 1. tétel.

{24} Túri Béla szerkesztő és Lendvai István a Nemzeti Újságban rendszeresen jelentettek meg durva antiszemita cikkeket. Például Lendvai István: Egy irodalmi vitához. 1920. 10. 03., 2., Lendvai István: Sújtson le a kard. 1921. 06. 09., 1.; Túri Béla: A zsidókérdés. 1919. 11. 09., 1.; L(endvai István): Földalatti összeesküvők. 1921. 09. 16., 1. Azt, hogy a zsidó tematika mennyire fontos volt az újságnak, jól illusztrálja, hogy a „zsidó” kifejezést 1920–1922 között nem kevesebb mint 1523 alkalommal szerepeltették.

{25} Lásd Molnár – Szabó: Bangha Béla…

{26} Meizler (1940-től Maróthy) Károly (1897–1964) ügyvéd, újságíró, 1918-tól Zala megyei keresztényszocialista pártszervező, 1931-ben képviselőjelölt, 1936 és 1944 között országgyűlési képviselő. 1937-ben Matolcsy Mátyással megalapította a Keresztény Nemzeti Szocialista Frontot, 1939-től a nyilas Pesti Újság főszerkesztője, 1944 után Argentínába emigrált.

{27} Idézi Balogh: Mindszenty… 59. Az idézett szöveg nyilvánvaló túlzásokat tartalmaz.

{28} A gondolat búvópatakként tovább élt, és 1989 után új életre kapott. Vesd össze az 1990 után Csurka István és társai részéről kibontakozó diskurzust, amelyben a „vágottkunszemű párttitkár” állt szemben a „körömtépő ávós” figurájával. A máig népszerű összeesküvés-elmélet lényege, hogy le tudja választani a baloldalról azokat, akik nem tekinthetők zsidónak.

{29} A Zalamegyei Újság kérdéses száma nem maradt fenn. Pehm az újságból kivágott cikkét azonban elrakta saját prédikációvázlatai mellé. Lásd Prímási Levéltár, Mindszenty-magánlevéltár, 33. doboz, Pehm József: A kommün szelleme. Zalamegyei Újság, 1920. augusztus 15.

{30} Pehm: Vigyázzatok… 28.

{31} Ennél a kijelentésnél megjelölte forrását is: „Kálvintéri”-re, azaz Bangha Béla egyik publicisztikájára hivatkozott.

{32} Pehm feltehetően az óvszerre gondolt, gumibabák ugyanis ebben az időben még nem készültek.

{33} Pehm: Vigyázzatok… 11.

{34} A lapszámot Pehmnek valójában pozitív példaként kellett volna említenie, hiszen tele volt a munkásnyomort bemutató, igazi szociális érzékenységről tanúskodó írásokkal – épp karácsony napján.

{35} Lásd a zsidósággal, a baloldallal, a szomszédos országokkal és saját közjogi szerepével kapcsolatos vágyvezérelt gondolkodásának megnyilvánulásait, amelyeket ebben a kötetben részletesen is elemzek.

{36} Pehm: Vigyázzatok… 10.

{37} Sárai Szabó: „A szép Haverda…” 171–192., https://mediakutato.hu/cikk/2016_03_osz_tel/13_a_szep_haverda_mariska_a_lovag_es_a_gavaller.pdf.

{38} Nem találtam forrást arra, hogy bárki ilyen magas kamatot engedélyezett volna – az adat antiszemita fikció. De ha igaz lett volna, akkor sem a zsidók, hanem az engedélyező felelősségét vetette volna fel. Erről viszont Pehm nem beszélhetett, mivel az engedélyező csak a mindenkori Habsburg-uralkodó lehetett. Meg kell említeni azt is, hogy a hitelezés és a kamatszedés korántsem csak a zsidóság monopóliuma volt, bár Pehm/Mindszenty megnyilatkozásai ezt sugallják. Minden népcsoport részt vett benne, Magyarországon pedig a görög és az örmény diaszpóra is felülreprezentáltan foglalkozott hitelezéssel. Emellett maguk az uralkodók is adtak hitelt, Jagelló Ulászló például 185 000 aranyforintot fizetett 13 szepesi város zálogjogáért Luxemburgi Zsigmondnak. Ez 650 kilogramm 24 karátos aranynak megfelelő összeg volt, és a városok 1772-ig lengyel fennhatóság alatt is maradtak.

{39} Prímási Levéltár, Mindszenty-magánlevéltár, 31. doboz, Megnyitóbeszéd, tartotta Pehm József esperes plébános, a Zalaegerszeg Vidéki Hitelszövetkezet elnöke.

{40} A szövetkezeti mozgalom kapcsán a legfontosabb példa Friedrich Wilhelm Raiffeisen (1818–1888), aki a német hitelszövetkezeti mozgalom megalapítója volt, és aki Mindszentyvel ellentétben tudott differenciálni zsidóság és kapitalizmus között.

{41} A hitelszövetkezetek problematikájára lásd Ungváry: A Horthy-rendszer…