SZEPES MÁRIA

A szerelem
mágiája

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

E-könyv formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-429-9 (epub)

ISBN 978-963-529-430-5 (mobi)

A szerelem mágiája

Benned él párod sajgó negatívja.
Várod, hogy a varázsszót kimondja:

„Én vagyok Te”, amely örök sebedet gyógyítja.

SZEPES MÁRIA

Előszó

Mágikus kirándulásra hívom meg kedves olvasóimat szeretettel e könyvben. A varázslatos táj, ahova megyünk, nem hely, hanem állapot, amelyben a szerelem sohasem válik unalmassá. Az együttélés állandóan új színekkel gazdagít. Nem ismer szürke megszokást, amelyet folyton „új hússal”, futó kalandokkal, hűtlenkedéssel kell elviselhetővé tenni. Sajnos az utat kevesen tudják e szépséges kiterjedéshez, mert nem ismerik a zárnyitó, viharzó indulatokat, lázongó elemeket lecsillapító aranykulcsokat és jelszót hozzá.

Pedig e bűvös, lebegő állapot valóban van. Méghozzá bennünk. Mindenki létrehozhatja, aki igazán akarja, ahogy én megidéztem. Csak egy kis önzetlenség, okosság és nagyon nagy szeretet kell hozzá. És őszinte áldozatkészség. Attól megszelídülnek az objektív önimádat, sértődött hiúság vadászai is. Elmúlnak az önzés okozta depressziók, s képzeletünk mitikus tájain felragyog egy olyan szerelem szárnyas napja, amelyben nem tehet kárt a relatív idő. Nem homályosít el a kor. Minél többet adunk belőle, annál inkább gyarapszik, eléri a csillagos eget. Tanú rá az én 56 éven át tartó, gyönyörű házasságom az első és egyetlen férfival, aki testi halála után is bennem, velem maradt, és csodák forrásában merít meg naponta.

Ezt a lehetőséget, módszereket kínálom a „Szerelem és Hűség Mágiájában” mindazoknak, akik elfogadják. Nagyon nagy segítség volna számukra, ha megtennék! Problémáik megoldódnának. Lényükben harmónia, nyugalom áradna el, s egész környezetükre kisugározna. Persze ez csak szelíd kínálat részemről, távolról sem prédikáló erőszak. Jó erőszak nincs! Bizonyos azonban, hogy egy hosszú élet megélt tapasztalata, aranyfedezete rejlik mögötte.

Akik beleéltek az életünkbe, látták és tudják, hogy sorsom végtelenül szeretett társával, Szepes Bélával több mint fél évszázadon át még csak egy vitánk sem volt. Pedig véleményünk nem mindenben egyezett. De elfogadtuk, hogy a másiknak joga van saját ízléséhez, érdeklődéséhez. Igaz, hogy mi még egymás gyöngeségeit is szerettük. Remekül szórakoztunk együtt. Közös témáink kincseskamrája kimeríthetetlen volt. Egész életünket átbeszélgettük. S ami a hűséget illeti? Az udvarlóját, vőlegényét, szeretőjét, férjét megcsalhatja az ember, de a legjobb barátját soha! Mélységes összetartozásunkat megkönnyítette, hogy mindketten alkotó emberek voltunk. Férjem sportember, olimpikon, grafikus művész, az Ullstein lapok sztárkarikaturistája, világlapok munkatársa, mellesleg Pest legjobb táncosa. Csinos, elegáns daliaként bolondultak érte a nők. Magam színészcsaládból származó, koldusszegény, vézna, akkor még nem tudtam, hogy egészen helyes, színes „okos kislány”, akinek a kelengyéjét is barátok adták össze.

Őszintén csodálkoztam rajta, miért éppen engem választott a sok elegáns, dúsgazdag, szép, bálozó, sportoló, zsúrozó, fölényes önbizalmú leány és asszony közül, s miért engem vitt magával Berlinbe karácsonyi házasságunk után? Ráadásul kivitte egész családomat, mikor egy levelükön elsírtam magam, mert éppen nagyon rosszul ment nekik. A színész-filmes pálya soha nem volt megbízható életjáradék, kis hullámhegyek váltakoztak benne. Ilyenformán öt és fél személyt vett feleségül a házvezetőnőnkkel és a cicánkkal együtt. A „fél”, persze, a cicánk is családtag volt.

Azután megértettem. S nehéz lett volna kételkednem benne. Férjem, emberi eszmélete utolsó pillanatáig, súlyos betegen is, mindennap szerelmet vallott nekem. Azt is hallotta valamennyi barátom, tanítványom. „Tudod, miért vagyok én a világ legnagyobb mázlistája?” – kérdezte. „Miért?” Ezt nekem kellett kérdeznem. „Mert Te vagy a feleségem.” Mosolya napfényként sugárzott rám. Szűz-oroszlán szülött volt.

Hogy milyen módon lehet egy ilyen szerelmes, hűséges sorsremekművet felépíteni, arról szól ez a könyv. És arra figyelmeztet, mi az, amivel sokan maguk rombolják le e legfontosabb kapcsolatukat. Próbáljanak nem csupán az érzékeikkel választani, noha az is fontos része ifjú lángolásuknak. Önmagában azonban soha nem kötőanyag. A pszichikai-szellemi összetartozás, közös érdeklődés nélkülözhetetlen része az egyesülésnek, egymásban megtámaszkodó örömnek. A gyöngéd érzelmeknek és a szárnyas képzelet hormoncseréjének legalább annyira fontos a szerepe, mint a nemi aktusnak. Szeressenek birtoklás, fullasztó követelések, elvárások nélkül. Ha ügyelnek rá, megérzik, mikor kell hallgatniuk és mikor várja szelíd, jó szavukat a másik.

Legyen fontosabb a Te, mint az én. Sokszor az általunk kizárólagosnak vélt jobbat is lehet rosszul csinálni, ha erőszakot veszünk vele a másik természetén.

Mi jól csináltuk a jót. Nekünk sikerült.

Nemi ösztön, hatalomvágy, metafizikai éhség

Az ember elementáris kapcsolatai közt a szerelem az, amelynél elsősorban az észen innen és túl lüktető alapérzések érvényesülnek a tudatos ember morális-szociális feltételeitől, gátjaitól függetlenül. A szerelem a személyiség legállatiasabb, legördögibb és legistenibb területe. De bármelyiket érinti ezek közül, ott sötétséget vagy szellemi gyümölcsöket: sorsot, életet, halált teremt.

Különös módon szinte valamennyi nagy írónak és pszichológusnak igaza volt a szerelemről szólván, még akkor is, ha egymásnak teljesen ellentmondó elméleteket állítottak fel róla. Mert megérteni ezt a nagy titkot csak a lét magasabb és mélyebb síkjain hullámzó változatainak szintéziséből lehet. Abból, ha felismerjük, miféle szenvedélyes hiányérzet feszül a dogmatikus moralista önkínzó aszkézise, a hatalom őrült, zsarnok szadizmusa s a bordélyok prostituáltjainak gépies erotomániája mögött. Mit jelképeznek az állatok, növények sokszor borzalmas, rejtélyes nemi szertartásai, az ősi kultúrák szexuális kultuszai. De meg kell tudni fejteni az ember különféle perverzióinak, traumáinak és gátlásainak jelentését is. Igaza van ezért Freudnak, aki minden emberi megnyilvánulás mögött a nemi ösztönt jelölte a legfontosabb hajtóerőnek. Igaza van Adlernek, aki a kisebbrendűségi érzést ellensúlyozó hatalmi ösztönt ismerte fel az emberi cselekvések olyan erős mozgatójaként, amely teljes érvényesülés esetén elnyomja vagy kikapcsolja a szexuális vágyat, s igaza van Jungnak, aki – bár a két előbbi tényezőt is beleépíti pszichológiai rendszerébe – mégis az ember ősi, misztikus-mágikus Isten-szomját, Isten utáni vágyát emeli uralkodó ösztönként a többi inger és szenvedély fölé. Mert Jung szerint az ember személyiséggé válása, megvilágosodása, átlényegülése jelentheti az egyedüli gyógyulást a lelki s az ebből következő testi nyavalyákból. Jung ezt a személyiséggé válást a szó mélyen vallásos értelmében gondolja: vagyis az ember és a kozmosz, a lélek és a mágikus természeti erő, szellem és Isten kapcsolatának tudatosítását és helyreállítását sürgeti. Bizonyos, hogy a három nagy tudós együtt végre megadta és visszaadta az emberiségnek azt a lényeges eszmét, amelyet évezredekig nélkülözött. Mert a szerelem teremtő és pusztító szenvedélye az állati sajátosságokkal rendelkező testben kétségtelenül Freud nemi ösztöneként, a lélekben Adler hatalmi vágyaként és az élet-halál kérdéseivel viaskodó szellem égi síkján a teljes tudásba való beavatás szomjaként, tehát a Jung által kifejtett Isten utáni vágyként jelenik meg. De mindhárom mögött ugyanaz az isteni ősenergia: a teremtés szüntelen mozgásban levő árama lüktet, csak különböző létsíkokon.

A mágikus definíció

A kérdést először a nemi ösztön, szenvedély, szerelem, közösülés, kielégülési vágy s a szerelmi halál fogalmának pontos meghatározásával kell megragadni.

Egy fogalom hiánytalanul tömör megfogalmazása varázsigévé válik abban, akiben a definíció megszületett. Mert a teljes személyiséget bevilágító SZÓ igazsága törvénnyé lesz: Logosszá, amely az intellektuson át feloldja a valótlan képzeteket, s a régi helyén új világot teremt. Ennek következtében megváltozik az egyén magatartása, melynek hatását és hatalmát már mindenki tapasztalhatta, aki kísérletezett vele.

Az élet nemzője a teremtő képzelet. A képzelőerő (mintegy közösülésként) megvalósítja, kiformálja saját képzetsorát a feminin ősanyag örök állagából. Ez az ősképe minden későbbi aktusnak, amelyből ideaformák, asztráljelképek, anyagi szerkezetek születnek. E misztikus első feszültség megnyilatkozási kényszere, mámora, részegült, diadalmas elvakultsága benne lüktet a „kettő nászában” valamennyi létsíkon. A szerelem ezért a teremtő extázisa az élőlényben. A végtelenből, a megismerhetetlenből tört be a véges látható világba. Lényege a heves kitörés, a mozgás, a hódítás. Van benne valami csillapíthatatlan, rögzíthetetlen, rohanó, lüktető, mint a tűzben, mint a robbanás energiáiban, mint a táguló világegyetem száguldva szétterjedő pólusaiban. Az energia szédülten szétrepülő szikrái rövidebb-hosszabb izzás, lángolás után hamuvá lesznek, de maga az erő él! Átfut a világon, és eltűnik az örökkévalóságból örökkévalóságba vezető útján.

A nemiség gyökerei

A hermetikus filozófia a szexualitás kérdését sokkal jelentősebb okokkal magyarázza, mint a modern mélylélektan, amely nagyrészt inkább csak jelenségeiben és működésében regisztrálja. Az okkult szemlélet itt is a láthatatlan okot ragadja meg, amikor visszahatol a nemek kettészakadásának misztériumához, amelynek emlékét nemcsak mítoszok és hagyományok, hanem maga a természet is őrzi eleven szimbólumaiban: az élőlények organizmusában Az emberi szervezet bizonyos csökevényei, a távoli ősökre visszautaló hermafrodita alkat, az egész univerzum látható és láthatatlan váza az egymást kereső, egymással harcoló ellentétpár rejtélyére utalnak.

A mindenségben valamennyi élő forma női és férfienergiák egymásra hatásából keletkezik. S mivel a világ Dyas nászából született, e két végletes princípiumot hordozza léte gyökerében. A kettő hasadása és csillapíthatatlan sóvárgása egymásért az élet fenntartója. A teremtés aktussal jár együtt. A férfilogosz terhessé teszi a nagy Matert, az ősanyagot. Nászuk ábrája a középpontokba sűrítő, formateremtő örvény.
Az androgin valójában egy más idősíkban történő nemi aktus ábrája.

A törekvés, amely a két ellenpólust semleges, nemek fölötti állapotban tartósan egyesíteni kívánja, bizonyos idő után mindig kudarcot szenved az anyagba merült világban.

A nemi energia az élőlények szervezetében kitörésben lévő teremtő potencia. Azért olyan elementáris. Irányítása, megtisztítása a lét legnagyobb problémája. Állandó dinamizmusa annyira erőteljes, hogy ha nem építhet, akkor rombol. Mindenképpen fel kell tehát használni. A Bhagavad-gíta így fogalmazza meg e kényszert: „Senki sem maradhat tétlen egy percet sem, mert akarja bár vagy sem, a természet tulajdonságai tevékenységre kényszerítik.” Nem mindegy azonban, hogy a tevékenységből halált nemző örvény támad-e vagy Unió Misztika, Misztikus Egység.

Narkózis, mámor, kéj, eksztázis

Az ember racionálisan megismerhető szervezetén, ösztönvilágán, ingerein, fizikai-pszichikai szükségletein kívül a boldogság olyan követeléseit is magában hordozza, amelyet hiába óhajtana a pszichológia, filozófia és szociológia különféle elnevezéseinek szűk medrébe szorítani, mindegyiken túlnő. Fajfenntartási ösztön, libidó, hatalmi mámor, ezek legfeljebb pillanatokra villantják fel a sóvárgott örömélményt, inkább csak azért, hogy a lobbanás nyomában lezúduló árnyak nagyobb hiányérzetté mélyüljenek el a lélekben. Születésétől haláláig az ember mindenféle fedőnév alatt e követelés után fut. Amint évei, reményei fogynak, egyre keserűbbé, csalódottabbá válik. Úgy érzi, becsapták. Az ígéretet, amely minden sejtjében, ösztönében, sejtelmében és vágyakozásában ott izzott, nem tartották be. Az egyetlent, a dolgok valódi értelmét és ízét, azt, amiért született, elsikkasztották előle. Az egész élete gyümölcstelen, üres héj maradt, csak néha, amikor szeretkezett, ivott, sikerhullám dobta magasra, vagy a narkotikumok félelmetes pótszeréhez nyúlt, akkor érezte magát közel ahhoz, aminek hiányát érzi. S erről a beépült lehetőségről határozott tudomása van emlékképek nélkül is, minden szürke álvalóságnál intenzívebb valószerűséggel. Olyan per ez az élettel szemben, amelyet éhségnél, szomjúságnál kínzóbb vágy kényszerít az emberre. S mivel ez a minden más ösztönnél hatalmasabb nosztalgia cáfolhatatlan tény, valahol, valamikor, múltban, jövőben vagy időtlen jelenben realitásként kell, hogy éljen. Különben nem képezné lénye láthatatlan gerincét.

Az ember valóban emlékezik a tartós, intenzív öröm eksztázisára, az „Önkívületre”, amely a személyiség börtönébe zárt életérzést egyetemes, határtalan ujjongássá tágította benne. Emlékszik az állandó jó érzésre, amely létének természetes állapota volt egykor. Most azonban csak pillanatokra juthat hozzá. De mivel édeni életformájának élménytömege hiánytalanul ott rejtőzik tudatának mélyén, sohasem nyugodhat bele nyomorúságának állandósult lidércnyomásába, amelyet fizikai létnek neveznek. Ezért nem tud tartósan ébren lenni, vagyis kizáródni a hétköznapokból. Ezért keresi különféle narkotikumokban, italban, kéjben, szórakozások szánalmas papírdíszletei között cintányércsattogásban, dobpufogásban, szaxofonvonításban az ünnepet, a megszínezettet, az átmeneti önkívületet, különben elpusztulna, kiszáradna, kővé dermedne belül.

Az áruló jelenség azonban, hogy meghasonlottságában mégis itt van, kétségtelenné teszi: ez a sötét, korlátozott létforma elkerülhetetlenül szükséges bizonyos tapasztalatok átéléséhez és „rögzítéséhez”. Mert a mágikus kultúrák látnokai képtelenek voltak olyanfajta koncentrációra és tájékozódásra, mint a ma embere. Ez különös módon a gyermekkorban, tehát az archetípusos élmények és reflexek érzékeny tükrében és érzelmi megszállottságok állapotában mutatkozik meg erősen, mert a modern személyiség olyankor zökken vissza édeni felelőtlenségébe. Figyeljük meg például a részeg embert, micsoda veszélybe támolyoghat mámoros, ordítozó önkívületében. Télvíz idején levetkőzik az utcán, és halálra hűl. Összevissza töri, sebzi magát, szerencsétlenségeket idéz elő, mert képtelen kívül helyezkedni a szubjektív vízión, amelybe az alkohol zárta. A szenvedély, szerencsejáték, kábítószerek, sőt bizonyos mértékig a siker és hatalom élvezőin ugyanezt a furcsa, réveteg, minden veszélyt semmibe vevő részegültséget tapasztalhatjuk. Az önmagát így becsapott teremtő képzelet feltarthatatlanul sodródik a veszélyes irányba. A Mája-színjáték elsötétül, erkölcstelenné válik, zsarnoki képzeletlények uralma alá kerül. E felelőtlen teremtés önnön művei mindig bonyolult, aszociális viszonylatokat, örvényt hoznak létre. A mágikus kísérletezés e feloldhatatlan csődtömegében, amelyben maga a mágus is foglyul esett, nem megfelelő többé a látomás állandó jó érzésének fenntartására. Veszélyes. Rettentően fájdalmas. Mert tele van idegekkel átszőtt csapdákkal, sebeket nyitó ütközési lehetőségekkel, buktatókkal. Ezek elkerüléséhez nem elegendő a „víziószem” derengő egységlátása, ködös, kábult, változó csillagjáték a hullámzó erőkkel és formákkal; ki kell gyújtani hozzá az elemzés és összpontosítás fényes reflektorát, amely a körkilátás halványan rezgő képét eltünteti ugyan, de megmutatja a szakadékot, amelybe bele lehet zuhanni.

Más kérdés azonban, hogy a saját élvezetét kereső, önös mágia megszüntetéséhez nélkülözhetetlen az eksztázis feloldó, megtisztító hője. S a mélységből visszavont erők felfelé törekvő iránya tűzlajtorján vezet ki a testkoporsóból. A nemi energia megtisztító erejének e lázvonalát kíséreljük meg a következőkben felrajzolni a narkotikumok, kéj és eksztázis fokozatain át.

Aszkéták és pervertáltak

Az involúció áramában való sodródás után a megtisztítási folyamat azzal veszi kezdetét az egyénben, hogy szexualitása problematikussá válik. Kielégülésének furcsa feltételei és gátjai támadnak. A gátak részben elrekesztik, részben más irányba terelik szüntelenül mozgásban levő energiáit. Ezeket a különbözőségeket két fő csoportra oszthatjuk. Az elsőbe tartoznak az aszkéták, a másodikba a pervertáltak. Mindkét szélsőség tudattalan gyökere azonos: a fizikai nemi aktus, a materiális teremtés elodázása vagy megkerülése.

Mind az aszkézis, mind a perverziók mögött megfélemlítő tapasztalatok rejtőznek. Az aszkéta is az erőszakosan érvényesülésre törő nemi árammal próbál szembeszegülni. A pervertált gyerekes, fejletlen állapotban ragad meg, és szexuális energiáit megpróbálja mellékmederben levezetni, hogy kielégülése ne járjon következményekkel, és ne terhelje felelősséggel. Ezért behelyettesít. Játszik.

Noha e két elágazás már a nemi energia irányának megfordulását jelenti, de ilyen stádiumban mindkettő beteges reakciókat szül. Az aszkétában megerjednek az elfojtott erők, és felrobbannak. A cölibátus (nőtlenség) időszakait vad kicsapongások, romboló indulat- és idegrohamok követik. A szektariánus rajongástól az anarchista merényletig a kihágás üzemanyaga a bebörtönzött Erósz.

A pervertált viszont erőbevételek híján elvérzik. Legyengül. Neuraszténiássá lesz. Potenciája elapad. Önbizalma kórosan labilissá válik. Asztrálzónáiban bizarr szeretkezéseiből született zsarnoki magzatok vámpirizálják, rettentő lárvacsecsemők, az incubus- vagy succubusembriók szívják el idegsejtjeit.

Az aszkétánál viharos energiadagály, a pervertáltnál erőapály áll be.

E végponton mindkettő klauzúrába: kolostorokba, betegágyakba menekül, míg a pszichikai régiókban létrejön valamiféle egyensúly. A túlcsorduló energiák lecsapódnak, az apályban levők feltöltődnek. S az asztrálsíkon, a láthatatlan lélek tengelyében megtörténik aztán a döntő aktus. A teremtés késztetése harcra lendíti, karakterek feltöltésére, sorsok alakítására ösztönzi az embert, képzeletét színvarázzsal, formák rejtjeles szépségével csalogatja, bűvöli.

Az elementáris nemi energia utazása elkezdődik felfelé. A léleknek szárnyai nyílnak. S mialatt emelkedik, nem veszít többé erőt, hanem telítődik, óriási energiájú mágneses pólussá összpontosul a magasabb létsíkon. Így alakul ki egyesülése a személyiségben.

Duálteória és valóság

Egyes népek és okkult szekták legvitatottabb és legnépszerűbb tétele a duálteória. Naiv, zavaros formában, de annál hevesebb meggyőződéssel, fanatikusan hirdetik, esküsznek rá, élnek, sőt visszaélnek vele.

A tétel alapja, a kiegészülés sóvárgása letagadhatatlanul ott lakozik mindenkiben. Igen gyakori eset, hogy az erős ingertől lenyűgözött hívők misztikus sorserőkre hivatkozva átcserélik megunt partnerüket a „duáljukra”. E csodálatos kegyelem ismertetőjele, hogy a „duál” sokkal frissebb, erősebb kívánságot s izgalmasabb gondolatokat ébreszt a másiknál, tehát kétségtelenül ő az „igazi”. Persze véletlenül sem fordulhat elő, hogy az új választott idősebb és előnytelenebb külsejű lenne, mint az, akit elhagynak miatta.

A valóságmag ellenére igen sok a tévedés ezen a területen. Ha valaki érzékileg és érzelmileg erősen vonzódik valakihez, és ezért azt hiszi, a duáljával találkozott, általában messze jár az igazságtól. A pszichikai érzelemskála ilyenfajta benyomásai csaknem minden esetben a személyiség aktuális hiányérzetéből születnek a fizikai síkon. Gyöngeségek, homályos ösztönök, tévképzetek vagy érdekek és elfajulások keresnek átmeneti társat. S ha az állandó változásban forrongó személyiség és jellem átalakul, az alkalmi szövetkezés elveszti tartalmát, kiürül, kihűl. A „duál” egyszerre idegenebbé válik a világűr távoli csillagainál.