A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Korean Trauma Cleaner by Wan KIM

copyright © 2020

Original edition published by Gimm-Young Publishers, Inc.

HUNGARIAN Edition arranged with Gimm-Young Publishers, Inc. through

Youbook Agency, China

This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

Fordította

VÖRÖS ERIKA

Hungarian translation © Vörös Erika, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Kütsön Nikolett

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-154-1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

ELŐSZÓ

AZ ELSŐ LÉPÉS AJTÓNYITÁS UTÁN

Karjaimban két alacsony peremű, ormótlan fekete dobozt egyensúlyozok. A hívógomb megnyomása után néma csendben várom, hogy a magasban veszteglő lift leereszkedjen hozzám a földszintre. A helyszínre érkezés első napján a felvonót valahogy mindig egy távoli helyen lakó, idegen lénynek érzem. Megszokásból időről időre felemelem a fejem, és egy ideig nézem, ahogy a kezdetben kétjegyű, piros számok szerényen egyre kisebbre és kisebbre változnak. Tekintetem a liftajtó fölött felvillanó számokra szegezem, ám az egyes számjegyek jelentése már nem jut el a tudatomig. Ki tudja? A felvonó előtt töltött idő alighanem részrehajlás nélkül mindenki számára ugyanígy telik. Minden bizonnyal ön is, aki a múlt hónapban hagyta itt e földi létet, élete során éppen ez előtt a liftajtó előtt töltött el tünékeny pillanatokat, amelyek az idő távlatából nézve valahogy mégis hosszúra nyúltak. Nem ismerjük egymást, most mégis osztozni kezdtünk e cseppnyi időben.

A négy milliméter vastagságú, masszív polipropilénből készült füles dobozokban különféle védőeszközök lapulnak két részre osztva: kék színű sebészeti kesztyű és hasonlóan kék lábzsák; az utóbbi alatt viselt, átlátszó kék vinilből készült újabb cipővédő; fehér porálarc és halványszürke légzésvédő maszk; valamint a bejárati ajtó kinyitásához elengedhetetlen szerszámok és egyebek. Az efféle holmi szinte második bőrként szolgál a szakmabeliek számára. Bízom benne, hogy a védőkellékek vékony hártyája megóv majd a fertőzésektől, a szennyeződésektől és a halál egyéb fenyegetéseitől, hasonlóan ahhoz, ahogy az óvszer véd az élet megfoganása ellen.

Az eddig idegen lényként érzékelt felvonó most készséggel kitárja keblét, hogy magába fogadjon, majd társamul szegődve felemelkedjen velem a megadott emeletig. A szaglóérzékem hirtelen érzékenyebbé válik, mint valaha. Önkéntelenül is próbál kiszimatolni valamit a lift belsejében. Korosodó férfiak régimódi arcszeszének a szaga, egy nemrég kiszállított pizza illata, áporodott konyhai hulladékkal teli szemeteszsák diszkréten visszamaradó bűze… Ráeszmélek, hogy a lezárt térben a végletekig kiéleződött az orrom nyomkövető készsége. A lift kitárja ajtaját, hogy utamra bocsásson, ám a nyomozás ekkor lép csak a legintenzívebb szakaszába. Ami azt illeti, engem is a szag által találnak meg munkalehetőségek: az elhunytakból eredő bűz nyomán, amely nem szűnik kínozni a tovább élőket. A szag drámai hatékonyságú megszüntetésének köszönhetem tehát az üzletem virágzását. Szolgálataimért cserébe pedig az élők pénzzel támogatnak engem.

Bocsássa meg, kérem! Hiába értem az ajtaja elé, színlelt udvariassággal mégsem fogok ma becsöngetni a lakásba. Nem ön vár rám ugyanis odabent, csupán az élete maradványai. Óvatosan leteszem a fekete dobozokat, majd a lábzsákokat és a kesztyűket felhúzva utolsó ellenőrzésként még végigsimítok rajtuk, hogy nem maradt-e fedetlen vagy lazán illeszkedő terület a kéz- és lábfejeimen. Mivel a munkafolyamat részletes megtervezéséhez és sikeres végrehajtásához a szagok szűrő nélküli, reális felmérése az iránymutató, eddig a pontig semmiféle maszkkal nem fedem el az arcom. Mintha a tökéletes bűntény végrehajtására készülnék, egyetlen ujjlenyomatot vagy lábnyomot sem fogok most már magam után hagyni. Mint aki napi szinten jár ide, a legkisebb teketória nélkül elfordítom a kilincset, majd határozottan átlépem a küszöböt.

A feltáruló ajtón keresztül megteszem az első lépést a lakásba. Új munkahelyszíneken gyakran rám tör a debütálás előtt állók lázas izgalma, ám ezt az érzést szinte azon nyomban el is fojtja a holttest után visszamaradó bűz, amely az orromba marva azonnal nyirkos, sötét árnyat vet a szívemre. A kapcsolót kitapogatva felkapcsolom a villanyt, ám az én szívembe nem tud olyan gyorsan visszatérni a fény, mint a szobába. És lőn világosság, ám talán épp a vakító fény miatt, a látóterem annyira leszűkül, mint a világ egy autó fényszórójának úttestre vetülő fényében egy utcalámpák nélküli, félreeső vidéken az éjszaka közepén. Torkomban süvít a levegő, mint a sósivatagon keresztülsöprő szél. Lelki szemeim előtt egyszer csak lomhán úszó mélytengeri halnak látom magamat a tenger fenekén. Fény pislákol a távolban – a szag epicentruma –, nekem pedig egyre csak e felé a halovány világosság felé kell úsznom a sötétben. A lehető leglassabban fogok haladni, hogy meg ne szúrjanak a korallpadokon zátonyra futott hajók tengermélyi homokba süllyedt roncsainak itt is, ott is hegyesen kiálló szilánkjai.

Te vaksi szemű, gyámoltalan kis hal,

Félelmeiden keresztül kell odaúsznod,

Vagy sohasem szabadulsz e lidérces tengerfenék nyomása alól.

Azoknak a helyiségeknek a padlóját, ahol sokáig hevert felfedezetlenül egy holttest, általában síkos zsírréteg borítja, ezért óvatosan lépkedek előre, hogy meg ne csússzak. Arra van a szoba, ahol távozott az élők sorából.

Még ha ön nincs is itt, a foszlányai úgy várnak rám, mintha mi sem történt volna. Az ágyra sötétvörös folt száradt, amely eltúlozva bár, de hírt ad egykori termete nagyságáról. A párnára ősz hajszálak kíséretében száradt oda az egykor a tarkóját borító bőr. A plafonra és a falra tapadó, hízott legyek csendesen dörzsölgetik össze a lábukat. Ahogy felemelem a paplant, végül szemem elé tárul az egymásba fonódva izgő-mozgó kukacsereg, amely a takaró alatt igazi tejjel-mézzel folyó, meleg Kánaánra lelt. A ringó testtel táncoló férgek látványát nézve agyvelőm, mely mindeddig olyan volt csak, mint egy alkoholos üvegben időtlen időkre konzervált preparátum, most melegét visszanyerve lassan tekergőzni kezd. Mintha csak alagútból szabadulnék, eddig beszűkült tudatomban végre világosság támad, ahogy élesen belém hasít, mi célból is jöttem ide. A helyben született, apró életformák tudatják velem, hogy itt az idő új irányt venni.

Kijövök a szobából, és nekiállok feltérképezni a lakás minden zegét-zugát, hogy megbecsüljem az eltakarítandó holmik mennyiségét. A nappalin át az erkélyre, a fürdőszobán keresztül a másik szobába, végül a konyhán át a bejárat melletti cipőtárolóhoz megyek. Egyenes vonalban, tempósan lépkedek a lehető legrövidebb utat bejárva. A lelkemre vetült árnyék ekkorra már nyom nélkül semmivé lett. A szívemet szorongató sötétség a valósággal való közvetlen szembenézés vakító fényében rendre szertefoszlik, mintha ott sem lett volna. A félelem ugyanis mindig és mindenkor belőlem születik, majd bennem is enyészik el. Soha egy pillanatra nincs, és nem is volt odakint.

Magányos elmúlása után ön még jó darabig itt maradt, én pedig ma nekilátok szakavatott módon eltüntetni az ön létezésének legutolsó nyomait is.

Eljött az idő, hogy a bejárati ajtón kilépve elhagyjam a lakást, és lemenjek a földszintre. A lánya vár rám ott, aki épp a temetéséről tért vissza. Amíg a felvonóra várok, gondolatban jó előre felkészülök rá, hogy milyen szavakkal fordulok majd hozzá.

Most tehát leoltom a villanyt.

TARTALOM

Előszó: Az első lépés ajtónyitás után

Első fejezet: Magányos útra kelők otthonában

Kempingélet

Szelektív hulladékgyűjtés

Távozz békében egy szép, virágos helyre!

A szegény ember halála

Amikor az arany olyan, mint a kő

Ünnepi pillanatok vizeletbontással

Felemelni egy macskát

A pokol és a mennyország kapuja

Könyvespolc

Paplanba burkolt világ

Rejtett dolgok

Páros jégkrém

Kedves Jongmin!

Második fejezet: Nem mindennapi foglalkozást űzök

Különleges szakma

A lakáskiürítés öröme

Vadszezám

A kísértetház születése

Téged mentselek, vagy magamat?

A takarítás ára

A kondérfedő esete

Vécépucolás

A pénz arca

Homo faber

Szemhunyásnyi éjszakák zongoraművészete

Epilógus

ELSŐ FEJEZET

MAGÁNYOS ÚTRA KELŐK OTTHONÁBAN

Kempingélet

Alkonyat felé épp végeztem a kora esti vacsorámmal, amikor telefonhívás érkezett. Az ingatlanügynök egy öngyilkos fiatal lány stúdiólakását akarta rám bízni, ezért néhány általános kérdés után még óvatosan hozzátett valamit:

– Elég speciális esetről van szó, de azért nem fog sok fejfájást okozni. Majd ott úgyis meglátja. Mindenesetre elég szerény hajlékról van szó, ingóságok sem igen vannak, úgyhogy örülnék, ha el tudná vállalni.

Nyugodt hangon beszélt, mindvégig megőrizve a megfelelően hivatalos, ám mégsem hűvös hangszínt, úgyhogy nem akartam tovább faggatózni. Van, hogy valaki több mint húsz percet szentel a körülmények ecsetelésének, ám amivel a helyszínen szembesül az ember, az köszönőviszonyban sincs az elmondottakkal; máskor néhány elejtett szó vagy diszkrét megnyilvánulás is elég, hogy pontosan előrevetítse a valóságot. A ránézésre nem sokkal ötven felett járó ingatlanos hosszú évek alatt már minden bizonnyal tökélyre fejlesztette a képességet, hogy a lehető legérthetőbb módon mutassa be az eladásra szánt lakásokat, házakat a kuncsaftoknak.

Az előző nap késő este óta szitáló eső kissé alábbhagyott, mióta a kollégámmal kora hajnalban útnak indultunk, ám továbbra sem akart elállni. Gondolatban figyelmeztettem magam, hogy a nehéz holmikat cipelve nehogy leessek majd a csúszásgátló szegély nélküli márványlépcsőkön. A digitális ajtózárat ekkorra már fényesen csillogó újra cserélték, ezért amikor beütöttem az ingatlanos által megadott kódot, a feloldó jelzőhang olyan élesen csendült fel, hogy még a szomszédban is tisztán hallható volt. Nagy levegőt vettem, és igyekeztem ezúttal olyan kis zajt csapni, hogy szinte magam se halljam, mielőtt a kilincset lenyomva beléptem a lakásba. Öblítőillat és az emberi test oszlásának bűze hatolt az orromba émelyítő, édeskés szaggá vegyülve.

Amikor a sötétben előrenyúlva felkapcsoltam a lámpát, a szemem elé táruló látványtól az addig pattanásig feszült idegességem egy csapásra meglepetésre váltott. Az öngyilkosság helyszínén nem várt táborhelyet találtunk. A szoba közepére halvány rózsaszín, kerek sátrat állítottak, amelynek a bejáratánál hat-hét szodzsu-s – koreai rizspárlatos – üveg, a belsejében pedig feszesre fújt, vastag gumimatrac hevert. Első látásra is bárki számára nyilvánvaló volt, hogy pusztán ideiglenes tartózkodási helynek szánták. Ami azt illeti, maga a látvány csak egy szoba terében hatott különösnek, semmi szokatlan nem lett volna benne, ha úgy, ahogy van áthelyezzük egy kavicsos folyópartra vagy egy erdőbe. Sem tévé, sem öltözőasztal nem volt a sátor közelében. Mindössze a fogas – egy padlótól a plafonig emelkedő, fémrudakból összetákolt ruhatartó állvány – árulkodott a néhai lakó létezéséről.

Az erkélyen néhány sárga színű, laposra hajtogatott polipropilén költöztetődoboz sorakozott egymásnak támasztva. Megszámoltam őket: összesen öt darab volt belőlük. A sarkukon már csak a lélek tartotta a foldozgatásukhoz használt ragasztószalagot, amely elárulta, hogy számos költözésnél használták már őket. Kétségtelenül ebben az öt sárga dobozban vándorolt a lány minden tulajdona diákszállóról stúdiólakásba, majd szuterénből ebbe a soklépcsős emeleti lakásba, még csak nem is hivatásos költöztetők teherautójában, hanem magánszemélyek furgonjában vagy minibuszában zötykölődve.

A sátor és a fürdőszoba közötti linóleumra vérfolt száradt. Az orrfacsaró levendulaillatot tűrve óvatosan letérdeltem, hogy felsikáljam. A fürdőszobai villanykapcsoló mellett is vérfolt sötétlett a falon. A lány állítólag a fürdőszoba feletti plafonhoz vezető gázvezetékcsőre akasztotta fel magát, hogy véget vessen az életének. Ahogy a padló súrolása közben guggolóhelyzetemből felpillantottam a gázcsőre, egyszerre mintha az ő nézőpontjából tekintettem volna alá a térre. Ha oda kötötte fel magát, akkor az épp lebontásra váró sátor teteje lehetett az utolsó látvány, ami elébe tárult. Kegyetlen tud lenni a képzelet, amely sokszor a lehető legalkalmatlanabb pillanatokban tör rá az emberre. Vajon mit érezhetett, ahogy az élete kioltására készülve egyetlen pillantással alátekintett minden vagyonára?

Ó, barátom! Tegyünk úgy, mintha mindez nem lenne több tűnő álomnál, amelyet te meg én közösen álmodunk, ám ha egy nap felébredünk, visszatekintve majd csak nevetünk rajta.

A táskájából önéletrajz került elő. Érettségi után egyből munkába állt az egyik nagyvállalat mobiltelefon-alkatrészeket gyártó üzemében. Öt év folyamatos munkaviszony után egy másik cégóriás gyárában helyezkedett el, ahol szintén évekig alkalmazták. Két év múlva töltötte volna be a harmincat. Monokróm háttér előtt készült, kifejezéstelen arcú igazolványkép jellegtelen névvel, amelyből minden osztályban legalább egy akad az iskolákban. Az életútként mindössze néhány sort tartalmazó, foghíjas életrajz nem tudott hírt adni arcjátékának gazdagságáról, a kedvenc ételeiről, az általa szívesen énekelt dalokról, a példaképéről vagy a legkedvesebb barátja arcélének emlékképéről.

A sátor mögött néhány könyvet találtam. Kíváncsi voltam, milyen olvasmányok voltak a társai annak, aki oly végtelenül szerényen élt, mintha csak táborozni érkezett volna e világra.

A semmit nem tevés joga

Mert csakugyan számítasz

Pillanatok, amelyekben a boldogság honol

Nagyon kicsit sírtam

Nem is tudod, mit érzek

Kivétel nélkül vigaszra szoruló olvasóknak szóló kiadványok. Vajon mi járt a fejében, amikor a könyvesboltban felfedezte, majd megvásárolta a köteteket, hogy aztán elolvassa őket otthon? Vagy inkább a táborhelyen, amelyet az otthonának nevezett. Vajon mit érzett, ahogy a zseblámpa fényénél egymás után falta a sorokat a sátorban? Vajon akkor is felmerült volna benne, hogy eldobja magától az életet, ha lett volna valaki, aki tudja, mit érez, aki megérti? Vagy inkább észrevétlenül betöltötte volna a harmincadik életévét, találkozott volna valakivel, aki csakugyan számított volna neki, szerelembe esett volna, és még ha időnként kicsit – vagy nagyon – sírt is volna, de megadattak volna neki olyan pillanatok, amelyekben boldogság honol, és nyugalomra lelt volna a tényben, hogy a semmit nem tevésben is lehet teljes életet élni…

„Nem is tudod, mit érzek… Nem is tudod, mit érzek…”

Az érzéseiről valóban mit sem sejtve letöröltem a könnyeimet, mielőtt a munkatársam észrevehette volna őket. A könyveket sietve egy szemeteszsákba tömködtem, miközben egyre az járt a fejemben, hogy amikor majd ezek is eltűnnek innen, az éjszaka és a sötétség fogja kíméletlenül és végérvényesen birtokba venni a teljesen kiürült lakást.