részlet

„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne of Green Gables

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne of Green Gables

L. C. Page & Company, Boston, 1908

All rights reserved.

Borító, könyvterv: © Magyari-Ésik Zsófia, 2023

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Morcsányi Júlia

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 481 4

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

1. Mrs. Rachel Lynde igencsak meglepődik

2. Matthew Cuthbert igencsak meglepődik

3. Marilla Cuthbert igencsak meglepődik

4. Ébredés a Zöld Oromban

5. Anne története

6. Marilla döntést hoz

7. Anne imádkozik

8. Anne nevelése megkezdődik

9. Mrs. Rachel Lynde őszintén elborzad

10. Anne bocsánatot kér

11. Anne benyomásai a vasárnapi iskoláról

12. Egy ünnepélyes fogadalom és ígéret

13. A várakozás örömei

14. Anne vallomása

15. Vihar egy iskolai pohár vízben

16. Diana uzsonnameghívása tragikus véget ér

17. Új életcél

18. Anne, a megmentő

19. Egy koncert, egy katasztrófa és egy töredelmes vallomás

20. Jó képzelőerőből is megárt a sok

21. Tortakalandok

22. Anne-t uzsonnázni hívják

23. Anne és a balul végződő becsületbeli ügy

24. Miss Stacy és tanítványai koncertet adnak

25. Matthew nem tágít a puffos ujjtól

26. Megalakul a mesélőkör

27. Hiúságok hiúsága

28. A balszerencsés liliomos hajadon

29. Egy korszak Anne életében

30. Megalakul az akadémiai osztály

31. Ahol összefut patak és folyó

32. Felvételi eredmények

33. Koncert a szállodában

34. Főiskolás tanuló

35. Tél az Akadémián

36. Dicsőséges álmok

37. A kaszás, akinek neve: Halál

38. Kanyar a nyílegyenes úton

Édesapám és édesanyám emlékének

Előszó

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott, s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai, és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince
Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t, az Anne a Zöld Oromból hősnőjét.

Mindig is tudtam, hogy az Anne a Zöld Oromból valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. A művet övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több, mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley világa. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne a Zöld Oromból világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezt a könyvet és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy a könyv egy újabb kiadása is elérhető a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert a regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Anne a Zöld Oromból új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

Hisz tiszta volt, s igaz a lelked,

Tűz, harmat s szellem alkotott,

A legjobb csillagok kegyeltek –

Robert Browning

(Tótfalusi István fordítása)

1. fejezet
Mrs. Rachel Lynde igencsak meglepődik

Mrs. Rachel Lynde éppen ott lakott, ahol az Avonlea-be tartó főút leereszkedik egy égerfákkal és fuksziacserjékkel szegélyezett kis völgybe, amelyet a régi Cuthbert-birtok erdeiben eredő kis csermely szelt át; s bár erdei szakaszán kiismerhetetlen, heves kis csermely hírében állt, amely sötét titkokként rejtegette tavacskáit és zuhogóit, mire elérte a Lynde-völgyet, nyugodt, jó magaviseletű patakocskává alakult, hiszen Mrs. Rachel Lynde háza előtt elcsobogva még egy pataknak is kellőképpen adnia kellett a tisztességre és az illemszabályokra; alighanem tudta jól, hogy az ablaknál ülve Mrs. Rachel minden elhaladón rajta tartotta a szemét, lett légyen az patak vagy gyermek, és ha netán észrevett valami furcsa vagy szokatlan dolgot, addig nem nyughatott, míg rá nem lelt a nyitjára.

Sok az olyan ember, úgy Avonlea-ben, mint másutt, aki csak tulajdon teendőit elhanyagolva tudja kellő figyelemmel követni szomszédai elfoglaltságait; ám Mrs. Rachel Lynde egyike volt azon talpraesett teremtéseknek, akik egy füst alatt elrendezik úgy a maguk, mint a mások ügyes-bajos dolgait is. Jeles háziasszony volt, munkáját mindig elvégezte, méghozzá igen jól; vezette a varrókört, segédkezett a vasárnapi iskolában, és oszlopos tagja volt az Egyházi Segélyegyletnek, valamint a Külmissziói Egyesület tartalékos ágának. Mindezek mellett azonban Mrs. Rachel könnyedén talált időt arra, hogy órákig üldögéljen a konyhaablaknál, és ágyterítőket kössön puha „szövőpamutból” – ahogy Avonlea háziasszonyai emlegették gyakorta áhítatos hangon, tizenhattal már el is készült –, és éles tekintetét a völgyet átszelő, s a szemközti meredek, vörös domboldalra felkapaszkodó főúton tartsa. Mivel Avonlea egy kis, a Szt. Lőrinc-öbölbe beugró, háromszögforma félszigeten terült el, mindkét oldalról víz vette körül, és bárki is távozott innen vagy érkezett ide, mindenképp át kellett haladnia a dombon vezető úton, ami ezáltal észrevétlen vesszőfutás volt Mrs. Rachel mindent látó szeme előtt.

Egy kora júniusi délutánon is éppen ott ült. A nap melegen ragyogott be az ablakon; számtalan méh zümmögött a ház alatt elterülő lejtőn rózsás-fehér menyasszonyi pompába öltözött gyümölcsös fölött. Thomas Lynde – egy szelíd kis ember, akit Avonlea népe csak „Rachel Lynde férjeként” emlegetett – késői retket vetett a domboldalon fekvő földön, a pajta mögött; és Matthew Cuthbertnek is éppen ezt kellett volna tennie a maga széles, vörös, patakparti földjén, odaát, a Zöld Oromnál. Mrs. Rachel tudta, hogy ez lenne a dolga, hiszen éppen előző este hallotta William J. Blair boltjában, Carmodyban, hogy Matthew azt mondta Peter Morrisonnak, másnap délután szándékszik elvetni a retekmagot. Persze Peter kérdezett rá a dologra, mert Matthew Cuthbert saját jószántából még soha életében nem osztott meg senkivel semmit.

Ennek ellenére most mégis ott ment, délután fél négykor egy mozgalmas napon, nagy nyugodtan hajtott át a völgyön, aztán fel a dombra; ráadásképp fehér inget viselt, és a legjobb öltönyét, ami napnál világosabban bizonyította, hogy kifelé igyekszik Avonlea-ből; méghozzá a bricskán, az elé befogott aranypej kancával, ami arra vallott, hogy jelentős távot készül megtenni. No mármost, vajon hová készül Matthew Cuthbert, és miért?

Ha bármelyik más avonlea-i férfiemberről lett volna szó, Mrs. Rachel fejében egykettőre összeáll a kép, és a két kérdésre adott válaszai nem is álltak volna távol a valóságtól. De Matthew olyan ritkán mozdult ki otthonról, hogy alighanem valami sürgős, szokatlan dolog szólította el; nála félénkebb embert nem hordott a hátán a föld, ki nem állhatta, ha idegenek közé kellett merészkednie, vagy olyan helyre, ahol esetleg kénytelen volt megszólalni. Matthew ünneplőben, a bricska bakján: ilyesmi ritkán fordult elő. Akárhogy törte is a fejét Mrs. Rachel, csak nem lelt magyarázatot a dologra, és ez teljesen elrontotta a délutánját.

– Alighanem át is megyek a Zöld Oromba uzsonna után, és megtudakolom Marillától, hová ment Matthew, és miért – döntött végül a derék asszony. – Nem szokott ő kora nyáron a városba mászkálni, látogatóba meg aztán mégannyira sem, soha; ha nem lett volna elég a retekmag, nem ünneplőben meg bricskával menne újat hozni; ahhoz meg túl lassan ment, hogy orvosért fusson. Na, de valaminek csak történnie kellett tegnap este óta, hogy így nekiindult. Engem aztán jól összezavart, úgy bizony, és nem lesz egy perc nyugtom se, míg meg nem tudom, mi vitte rá Matthew Cuthbertet, hogy ma útnak induljon.

Ennek megfelelően Mrs. Rachel maga is elindult uzsonna után; nem is kellett messzire mennie; Cuthberték gyümölcsöstől körbeölelt, nagy, zegzugos háza épp negyedmérföldre, ha volt a Lynde-völgytől. Persze a főúttól a házig vezető út erre még rátett egy lapáttal. Matthew Cuthbert édesapja ugyanis, aki szakasztott olyan félénk és csöndes volt, mint most a fia, az erdőbe ugyan még nem költözött ki, de azért a tanyáját a lehető legmesszebbre építette embertársaitól. A Zöld Orom a növényzettől megtisztított földterület legszélére épült, és ott is állt a mai napig, alig látszott a főútról, mely mentén egymáshoz olyan barátságos közelségben sorakoztak a többi, avonlea-i házak. Mrs. Rachel Lynde úgy fogalmazott, ilyen helyen nem is lakik az ember.

– Én erre csak azt mondom, hogy megszáll, úgy bizony – mondta a vadrózsabokrokkal szegélyezett, keréknyomokkal szabdalt füves úton. – Nem is csoda, hogy Matthew is, Marilla is fura egy kissé, hiszen egymaguk élnek itt, távol mindentől. Fákkal mégsem társaloghat az ember, bár csak a jó ég tudja, ha lehetne, volna kihez szólniuk! Én inkább maradok az embereknél. Ők persze, úgy fest, szeretik így; de hát már megszokták. És ahogyan az írek mondják, megszokik az ember mindent, még az akasztást is.

Ezzel a végszóval Mrs. Rachel az útról kiért a Zöld Orom hátsó udvarára. Ez az udvar bizony üde zöld és makulátlanul tiszta volt, egyik oldalról hatalmas, fejedelmi fűzfák, a másikról takaros jegenyenyárfák szegélyezték. Egy árva gally, de még egyetlen kavics sem éktelenkedett a földön, hiszen azt Mrs. Rachel rögvest észrevette volna. Az igazat megvallva, azon a véleményen volt, hogy Marilla Cuthbert legalább annyiszor söpör fel idekinn, mint odabenn a házban. Nem evett volna valami sok koszt az ember, ha úgy dönt, hogy az udvar földjéről falatozik náluk.

Mrs. Rachel határozottan megzörgette a konyhaajtót, majd a hívó szóra belépett. A Zöld Orom konyhája vidám egy helyiség volt; azaz lett volna, ha kínos tisztasága nem kölcsönöz neki szinte tisztaszoba-külsőt. Ablakai keletre és nyugatra nyíltak; a hátsó udvarra néző nyugati ablakon most csak úgy áradt be a lágy júniusi napfény; ám a keletit, ahonnan látni lehetett volna a bal oldali gyümölcsöst a hófehér virágú cseresznyefákkal és a patakparton bólogató, karcsú nyírfákat lenn a völgyben, kuszán és zölden benőtte a vadszőlő. Általában itt ült Marilla Cuthbert, már ha leült egyáltalán, mert a napfényben sosem bízott meg igazán, túlságosan táncos lábú, felelőtlen dolognak tartotta egy olyan világban, amit illett komolyan venni; most is itt kötögetett, és a háta mögött vacsorához volt megterítve az asztal.

Mrs. Rachel még jóformán a kilincset sem engedte el, gondolatban már végig is vett mindent, amit az asztalon látott. Marilla három főre terített: tehát vár valakit, aki Matthew-val érkezik majd haza; az edények azonban hétköznapinak tűntek, és csak vadalmabefőtt meg egyfajta sütemény volt az asztalon, tehát a vendég nem lehet valami különleges. De akkor mire föl Matthew ünneplője és az aranypej kanca? Mrs. Rachel jóformán beleszédült a csendes, cseppet sem rejtélyes Zöld Ormot övező szokatlan rejtélybe.

– Jó estét, Rachel! – mondta Marilla élénk, határozott hangon. – Szép esténk van, nem igaz? Foglalj helyet! Hogy van a család?

Különbözőségük dacára – vagy talán éppen amiatt – Marilla Cuthbert és Mrs. Rachel Lynde közt mindig is létezett valami, jobb szó híján akár barátságnak is nevezhető kapocs.

Marilla magas, sovány asszony volt, igen szögletes, és sehol sem gömbölyded; már látszott néhány ősz csík sötét hajában, amit mindig szoros kis kontyba csavart a tarkóján, és könyörtelenül átdöfött két drót hajtűvel. Egyoldalú élettapasztalattal és sziklaszilárd lelkiismerettel bíró asszonynak tűnt, aminthogy az is volt; ám volt valami a beszédmódjában, ami, ha valaha is kicsit jobban kifejlődik, még humorérzéknek is elment volna.

– Mi mindannyian jól vagyunk – felelte Mrs. Rachel. – Inkább attól tartottam, hogy te vagy rosszul, mikor Matthew-t láttam az úton. Azt hittem, tán az orvosért megy.

Marilla ajka megértően rándult egyet. Számított Mrs. Rachel érkezésére; tudta jól, hogy a hirtelen kiruccanó Matthew látványa sok lesz a szomszédasszony kíváncsiságának.

– Nem, dehogy, én szerencsére jól vagyok, bár tegnap igen megfájdult a fejem – mondta. – Matthew Bright Riverbe ment. Befogadunk egy kisfiút egy új-skóciai árvaházból, és a ma esti vonattal érkezik.

Ha Marilla azt mondja, Matthew azért ment Bright Riverbe, mert ott találkája van egy ausztrál kenguruval, Mrs. Rachel tán azon sem döbben meg ennyire. Szó szerint elállt a szava öt teljes másodpercre. El sem tudta volna képzelni, hogy Marilla ugratja őt, ám Mrs. Rachel már-már kénytelen volt erre gondolni.

– Nem tréfálsz, ugye, Marilla? – kérdezte, mikor újra meg bírt szólalni.

– Persze hogy nem – felelte Marilla, mintha minden jól működő avonlea-i tanyán csupán a rendes tavaszi munkák egyike volna új-skóciai árva gyermekeket befogadni, nem pedig valami hallatlan újítás. Mrs. Rachel úgy érezte, elméjét komoly megrázkódtatás érte. Minden gondolata felkiáltójellel végződött. Egy fiú! Éppen Marilla és Matthew Cuthbert fogad örökbe egy fiút! Egy árvaházból! Nos, valóban feje tetejére állt itt a világ! Ő ezek után már semmin sem lepődik meg! Semmin!

– Mégis hogy a csudába jutott ilyesmi az eszetekbe? – kérdezte rosszallóan.

Hiszen minderről az ő megkérdezése nélkül döntöttek, következésképpen csak rosszallásra számíthatnak.

– Nos, gondolkodtunk már a dolgon egy jó ideje, lényegében egész télen – felelt meg neki Marilla. – Mrs. Alexander Spencer járt itt karácsony előtt egy nappal, és ő mondta, hogy tavasszal elhoz egy kislányt a hopetoni árvaházból. Ott él az unokanővére, akit Mrs. Spencer gyakorta látogat, ezért mindent tud a helyről. Így hát Matthew-val azóta alaposan megvitattuk a dolgot. Arra gondoltunk, elhozunk egy fiút. Tudod, Matthew sem lesz már fiatalabb – most volt hatvan –, és már nem olyan fürge, mint régen. A szívével is sok a baj mostanában. Ráadásul, tudod, milyen borzasztóan nehéz napszámost találni mostanában. Sosincs ember, csak azok az ostoba, francia kiskamaszok; amint az egyiket megtanítod rá, hogyan csinálja a dolgokat úgy, ahogy mifelénk szokás, már meg is lép egy homárkonzervgyárba vagy az Államokba. Matthew először azzal jött, hogy fogadjunk be egy gyereket a Barnardóból, abból az angol árvaházból. De én erre rögvest nemet mondtam. „Lehet, hogy rendesek, én nem azt mondom, hogy nem, de énnekem ne hozzon ide valami londoni arab utcagyereket”, mondtam neki. „Legalább helyi születésű legyen. Kockázat az mindig lesz, nem számít, kit hozunk ide. De nyugodtabb a lelkem, és jobban alszom éjjel, ha legalább kanadai a gyerek.” Végül tehát úgy döntöttünk, válassza ki Mrs. Spencer a fiút, mikor a maga leánykájáért megy. Múlt héten hallottuk, hogy oda tart, így üzentünk neki Richard Spencer Carmodyban élő rokonain keresztül, hogy hozzon nekünk egy tíz-tizenegy éves, eszes, ígéretes fiút. Úgy gondoljuk, ez a legmegfelelőbb életkor: már elég idős ahhoz, hogy ebben-abban rögtön besegítsen, de még elég fiatal, hogy hasson rá a jó nevelés. Mi azon leszünk, hogy meleg otthont adjunk neki, és iskolába is járatjuk majd. Ma kaptunk egy táviratot Mrs. Alexander Spencertől – a postás hozta az állomásról –, azt írta, ma este érkeznek az öt harmincas vonattal. Így Matthew odament Bright Riverbe. Mrs. Spencer ott adja át a fiút. Ő maga persze továbbmegy White Sandsbe.

Mrs. Rachel büszke volt rá, hogy sosem rejtette véka alá, mit gondol; így, miután ezt a döbbenetes hírt kissé feldolgozta, sietett előrukkolni a véleményével.

– Nos, Marilla, én kerek perec megmondom, szerintem rettentő bolondságra készültök, egyenesen veszélyes dologra, úgy bizony! Zsákbamacskát vesztek. Befogadtok egy idegen gyereket a saját otthonotokba úgy, hogy semmit sem tudtok róla, sem a jelleméről, sem arról, hogy miféle emberek voltak a szülei, vagy hogy milyen ember válik majd belőle. Hiszen éppen múlt héten olvastam az újságban, hogy a szigettől nyugatra egy ember meg a felesége magukhoz vettek egy gyereket a lelencházból, az meg éjjel rájuk gyújtotta a házat, méghozzá szántszándékkal, Marilla! Kicsi híja volt, hogy porrá nem égtek a tulajdon ágyukban. És tudok egy másik esetről is, ahol örökbe fogadtak egy fiút, az meg az összes tojást folyton, ahogy volt, még nyersen kiszívta, nem lehetett leszoktatni róla. Ha kikéred a véleményemet a dologban – de nem tetted, Marilla –, azt feleltem volna, az ég szerelmére, eszetekbe se jusson ilyesmi, úgy bizony.

Marilla meg sem sértődött és meg sem rémült az együttérzésnek álcázott riogatás hallatán. Nyugodtan kötögetett tovább.

– Nem tagadom, van igazság abban, amit mondasz, Rachel. Nekem magamnak is megvoltak az aggályaim. De Matthew borzasztóan megmakacsolta magát. Én ezt felismertem, és engedtem. Matthew olyan ritkán ragaszkodik bármihez, hogy mikor mégis ez a helyzet, mindig úgy érzem, kötelességem engedni neki. Ami pedig a veszélyeket illeti: bármibe fog is az ember ezen a világon, szinte minden rejt veszélyeket magában. Ha már itt tartunk, veszélyes az is, ha valaki saját gyereket vállal – azokból sem lesz mindig rendes ember. Aztán meg, Új-Skócia igen közel van a szigethez. Nem olyan, mintha Angliából vagy az Államokból hoznánk a fiút. Nem lehet olyan más, mint mi magunk.

– Nos, remélem, jól sül el a dolog – mondta Mrs. Rachel, és hangja rettentő kétségeiről árulkodott. – Csak aztán ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek, ha a gyerek fölgyújtja a Zöld Ormot, vagy sztrichnint önt a kútba! Hallottam egy esetről Új-Brunswickben, ahol egy lelencgyerek így tett, és az egész család borzasztó kínok között pusztult el. Csak éppen ott leány volt az illető.

– Nos, hozzánk nem leány jön – mondta Marilla, mintha a kutak megmérgezése kizárólag női tevékenység volna, amitől még véletlenül sem kell tartani egy fiú esetében. – Álmomban sem mernék lánygyermeket befogadni. Nem is értem, Mrs. Alexander Spencer honnan veszi hozzá a bátorságot. Bár, ha egyszer a fejébe venné, ő attól sem riadna vissza, hogy magához vegye az egész árvaházat.

Mrs. Rachel nagyon szívesen maradt volna, míg Matthew haza nem érkezik a vadonatúj árvával. De mivel tudta, hogy erre még legalább két órát kellene várnia, úgy döntött, inkább továbbmegy Robert Bellékhez, és elmondja nekik a nagy újságot. Páratlan feltűnést okoz majd, annyi bizonyos, a szenzációkeltés pedig igen közel állt Mrs. Rachel szívéhez. Távozása némileg megkönnyebbülésére szolgált Marillának, aki úgy érezte, minden félelme és kételye feltámad Mrs. Rachel pesszimizmusa nyomán.

– Na, hát én még ilyet tényleg nem pipáltam! – kiáltotta Mrs. Rachel kinn az ösvényen, ahol már nem hallhatták. – Igazán, mintha csak álmodnék. Mindenesetre sajnálom azt a szerencsétlen kicsikét, ez nem vitás. Matthew és Marilla nem értenek a gyerekekhez, és majd elvárják, hogy komolyabb és megfontoltabb legyen a tulajdon nagyapjánál, már ha volt neki valaha nagyapja, amit kétlek. Valahogy borsódzik a hátam a gondolattól, hogy gyerek érkezik a Zöld Oromba; hisz eddig sem élt ott soha egy sem, Matthew és Marilla már felnőttek, mire megépült az új ház, bár, ha rájuk néz az ember, még azt is nehéz elképzelni, hogy ők ketten voltak valaha gyerekek. Nem lennék annak a szegény árvának a helyében, de nem ám! Jóságos ég, de sajnálom szegényt, úgy bizony!

Imígyen osztotta meg Mrs. Rachel a vadrózsabokrokkal, ami a szívét nyomta; de ha látta volna a gyermeket, aki ebben a pillanatban oly türelmesen várakozott a Bright River-i állomáson, szánakozása még őszintébb, még túláradóbb lett volna.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Dancing Script – SIL Open Font License
Norican – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral – SIL Open Font License
Yellowtail – Apache License 2.0