A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jean-Paul Belmondo: Mille vies valent mieux qu’une.

Librairie Artheme Fayard, Paris, 2016

Fordította: Domonkos Eszter

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © ”MILLE VIES VALENT MIEUX QU’UNE ” by Jean-Paul BELMONDO

Borítókép © Raymond Cauchetier

Hungarian translation © Domonkos Eszter, 2026

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2026

ISBN 978-615-110-237-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Trubadúr Könyvek Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

1. Madeleine, avagy az akarat

2. A Szabad Francia Erők

3. Egy bohóc veszett el benne

4. A művészetek, az irodalom és a boldogság

5. Mihaszna semmirekellő, legalábbis kis híján

6. Valódi mesterség

7. Saint-Germain-Örömfölde

8. Kitérők

9. Bukás, bulik és mozi

10. Aztán jön Godard

11. Túlzás és minden

12. Pap? Rendben, de templom nélkül

13. Cinkostársak

14. Az utánpótlás

15. Szabad élet

16. A népszerűség

17. Komolyabb vizeken

18. Mindkét oldalon és középen

19. Ne írja le azt a szót, hogy vége!

Köszönetnyilvánítások

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Ez az ezer élet túl gyorsan eltelt, szédületesen gyorsan, olyan iramban, amilyenben az autókat vezettem.

Megelégedhettem volna azzal, hogy egyszer átéltem őket, anélkül hogy mesélnék róluk. De telhetetlen vagyok, és az idő távlatából kedvem támadt újra útra kelni, lassabban, ellenkező irányban.

Emlékezni. Persze nem mindenre, de valószínűleg a lényegre igen, hogy szavakba öntsem.

Újra lepergetve másodszor is élvezni ezer életet talán túlzás, de ha a boldogságról van szó, a mértékletesség hasztalan erény.

Még mindig éhezem az életre. Akár egy fiatalember.

És ha a testem már nem engedi, hogy kaszkadőrmutatványokba kezdjek, Ferrari volánjánál száguldjak, forgószélként rohanjak egyik forgatásról a másikra, egyik színházi előadásról a következőre, abban nem akadályoz meg, hogy mindent újraéljek, mintha tegnap vagy ma történt volna.

Mesélés közben érzem csak igazán, mennyire szerettem ezt az utat, mennyire vidám, őrült, gazdag kaland volt, barátsággal és szerelemmel telehintve.

A szabadságot és a felhőtlen derűt nagyon korán igyekeztem megélni. Talán, mert háborús gyerek voltam, vagy mert a szüleim ezzel a példával jártak elöl, és hagyták, hogy kövessem őket, s végül talán azért is, mert eldöntöttem, hogy ezek alkotják majd életem alappilléreit.

Természetesen tettem kitérőket, feszegettem a határokat, kizökkentettem az időt, bosszantottam a klasszikusokat, elbűvöltem a moderneket. Arról szó sem lehetett, hogy a megszokott keretbe gyömöszöljem be magam, mondhatnám, éppen az vetett ki magából. Az iskola kiutált, a Konzervatórium, a híres párizsi színiakadémia hajdan harsány nevetésemtől rengő falai ottjártam nyomát sem őrzik.

Be kell vallanom, a tragédiához soha nem volt tehetségem. Olyannyira, hogy mindig nehezemre esett sírni a filmeken, és az élet a drámák, a csonkítással felérő kegyetlen távozások ellenére is könnyednek, vidámnak, reménytelinek tűnt.

A filmvilág 1960-ban állított reflektorfénybe, és azóta lecövekeltem ott. Jean-Luc Godard a Kifulladásig című filmmel megpecsételte a sorsomat, azt a sorsot, amelyre mindig vágytam. Kelendő, felkapott színész szerettem volna lenni, aki után áhítoznak a rendezők, akit szeretnek a nézők, aki sokféle bőrbe bújhat, minden jelmezt magára ölthet, számtalan szerepet megformálhat, és feltárhatja az emberiség titkait. És persze legfőképp szórakozni, játszani vágytam.

Mert a színész legnagyobb kiváltsága a felhatalmazás arra, hogy megőrizze a fiatalságát, gyermek maradjon, kiszínezze a valóságot, mámorító fikcióvá alakítsa az életet, örömét lelje a jelen pillanatban, az alkotói lendületben.

Erre az örömre most találtam rá újra, nyolcvanhárom évesen, ezúttal a saját bőrömben. Még ez a szöveg várja, hogy eljátsszam, elmeséljem. Belecsempésztem a hangomat és fel-feltörő hullámokban az életemet.

1
MADELEINE, AVAGY AZ AKARAT

Vörös térdekkel, amelyek olyan skarlátszínűek, mint a csomagtartóra rögzített ládában rejtőző paradicsomok, a Mama visszaszáll a biciklire. Épp most esett le róla ötödször vagy hatodszor, de a szeme sem rebben, zokszó nélkül kezd újabb közelharcba a járgánnyal. A teljes német hadsereg, az oroszok és a japánok együttvéve sem lennének elegen, hogy eltántorítsák az elhatározásától. Ha törik, ha szakad, megszelídíti az egyetlen közlekedési eszközt, amely a benzinhiánytól sújtott háborús időben a rendelkezésünkre áll.

A Mama semmitől nem fél, még a háborútól sem. Nyilvánvaló hát, hogy egy kerékpártól nem fog megijedni.

Anyám a bátor, feddhetetlen Bayard lovag egyfajta női kiadása, csodálatos amazon. Magas, legalábbis hétéves fejjel annak látom. Szép, annyira szép, hogy egy filmbe is beválogatták statisztának. És eleven, nagyon eleven.

Túlcsordul bennem az imádat iránta, cseppet sem csodálkozom, hogy apám feleségül vette.

Szeretem elképzelni a Papát tíz évvel korábban, a Képzőművészeti Egyetemen, amint félénk, gyengéd pillantásokat vetve rá hagyja, hogy a Mama áhítatos, szerelmes csendben ügyes ceruzavonásokkal lerajzolja.

*

Madeleine feleségül megy Paulhoz, Paul feleségül veszi Madeleine-t, és attól fogva elválaszthatatlanok lesznek. Még a Papának szóló, 1939 szeptemberének egyik reggelén a denfert-rochereau-i lakás ajtaja alatt becsúsztatott behívóparancs sem akadályozza meg őket abban, hogy együtt legyenek.

Mert a Mamát az apám iránti szerelmének szolgálatába állított eltökéltsége és lendülete arra késztette, hogy utánaeredjen északra. Bátor lelki társként követte kaszárnyáról kaszárnyára, városról városra, a valóságos tájon át a szerelem útjait kirajzoló képzeletbeli térkép nyomán.

Többek között megjárta Boulogne-sur-Mert és Calais-t, ahol a fivéremmel, Alainnel és a nagyanyámmal, illetve az ő társával, Charlie-val mi is meglátogattuk.

A nagyapámnak az 1914-től 1918-ig tartó első világháború egyik csataterén veszett nyoma. A testére sosem találtak rá. Később majd azzal ámítom magam, hogy ő a Diadalív alatt nyugvó híres ismeretlen katona.

Mami erős személyiség, mellette nem lehet pityeregni. Charlie orvos, és jóllehet anyám utálta, úgy voltunk vele, jobb, ha ott van a nagyanyám mellett valaki, aki a testeket gyógyítja, mintha egyáltalán nincs mellette test.

Az utazás bohózatba illően kalandos volt a háború sújtotta Franciaország túlzsúfolt útjain, egy, a Belle Époque szellemiségét idéző, elegáns Hotchkiss fedélzetén, amelyet nem mellesleg egy fegyverkereskedő gyártott. Mami és újdonsült társa a kocsi tetejére matracokat fektetett egymásra, amelyek óriási golyóálló pajzsként szolgáltak. Úgy gondolták, ha egy felettünk elhúzó ellenséges repülő tüzet nyitna ránk, a vastag gyapjas rétegek felfognák a golyókat.

A nemes sokhengeres jármű tetejére rögzített ágyneműhalommal nem mindennapi látványt nyújtottunk. És persze nem maradtunk észrevétlenek sem. Végtére is szerencsésnek tartom magunkat, hogy nem keltettük fel a Luftwaffe egyik pajkos kedvű pilótájának a figyelmét, és nem késztettük támadásra.

*

A mi rögtönzött harci járművünk anyám már említett kerékpárja lett.

Az élelemhiány mindennapossá vált, és a láberő olcsóbb, mint a benzin. A bendőnk körül forgott az élet. Minden erőbedobásra szükség volt, hogy amennyire lehet, csillapítsuk az éhségünket. És anyám, aki néhány hét elteltével jobbnak látta, ha biztonságba helyez bennünket, mint hogy a férje nyomába szegődjön, minden erejét latba veti.

Kiköltöztünk a zöldbe, Rambouillet-tól nem messze, egy, a Papa tulajdonában álló, eldugott házba, az erdő közepébe, Clairefontaine határában. Meg kell hagyni, éhínség idején a vidék előnyei megszaporodnak.

Az erdei környezet romantikája kézzelfogható haszonnal párosul. A környéken szétszórtan elhelyezkedő tanyákon még megtermelik a létfenntartáshoz szükséges élelmet, amiben a városlakók hiányt szenvednek: húst, zöldséget, tejet, vajat és az évszaknak megfelelő gyümölcsöket.

Csakhogy ezekért a ritka élelmiszerekért útra kell kelni, és közülük a legcsekélyebb darab sem lelhető fel tíz kilométernél közelebb. A Mama gyalog négy óra alatt tenné meg az utat. Egy percig sem habozott. Felfújta a Papa biciklijének a kerekeit, és nyeregbe pattant, holott ezen a téren egy fikarcnyi tapasztalattal sem rendelkezett, attól eltekintve, hogy figyelte a gyerekeit kerekezni.

Próbálkozik, de a kezdet nehéz. A nyereg folyton leveti magáról, ő a földön találja magát, ahol a kavicsok lehorzsolják a bőrt a lábáról. Megtapasztalja, mennyire ingatag a kerékpár üresen, és mennyire nehéz vele egyensúlyozni, ha megpakolja. Szorgalmasan gyűjtögeti az eséseket, de a térdét díszítő karcolások és horzsolások ellenére az arca továbbra is mosolytól ragyog. Megbirkózik a helyzettel anélkül, hogy kifulladna, panaszkodna vagy feladná.

Kitartásának köszönhetően mindig jóllakunk. És közben magunkba isszuk állhatatosságát és kalandvágyát. Mintha ezt adta volna első parancsolatként a szabad élethez: az akarat mindenre képessé tesz.

Néhány évvel később, amikor azon kesergek majd, hogy elbuktam az első színészi próbálkozásomat, újra emlékeztetni fog: „Akarat, fiam. Akarattal sikerülni fog.” És persze bátorsággal.

Arra neki is szüksége volt bőven, hogy az erdő mélyén megbúvó hatalmas faházban egyedül maradjon két kisgyerekével, miközben a német hadsereg befejezte az ország megszállását, és eljutott Rambouillet-ba is. De még ennél is több bátorság kellett ahhoz, hogy a pincében egy zsidó családot rejtegessen, amelynek tagjairól titokban gondoskodott.

Ám hőstettét soha, egyetlen szóval sem említette, nem dicsekedett vele. Még akkor sem, amikor a háború után egyes rosszmájú lelkek igazságtalanul megvádolták apámat, amiért más művészekkel együtt részt vett egy németországi utazáson. De Gaulle tábornok közbenjárására lesz majd szükség – aki Becsületrenddel tünteti ki –, hogy a képmutató keselyűket elhallgattassák.

Soha nem hallottam, hogy anyám akár egyetlen rossz szót is mondott volna róluk. Ezen a téren is példát mutatott nekünk: mindig az őszinte magyarázatot válaszd a burkolt kritika helyett.

Néhány nap elteltével a Mama esései megritkulnak, de azért nem lesz a kerékpározás megszállottja. És amint Clairefontaine-be visszatérnek a szép napok, hagyja, hogy a bátyámmal átvegyük tőle a beszerzési küldetést. Egymással versengve, fütyörészve indulunk útnak, és végül verítékben úszva, kifulladva érkezünk a gazdákhoz.

Az odaúton keményen tekerünk, versenyzünk, ki ér oda előbb. De a visszaút hosszabb. Szép az idő, énekelnek a madarak, hullámzik a búzamező. Az erdőben a bátyámmal mindig találunk valami szórakoztatót és főképp harapnivalót. Torkos vagyok, nehezen állok ellen a kísértésnek, hogy bele ne harapjak a kerékpár csomagtartóján illatozó gyümölcsökbe. Elveszek egyet, aztán jön a második, harmadik, negyedik vagy még több. Mindegyiknél megfogadom, hogy az lesz az utolsó.

Csak akkor szembesülök azzal, milyen mértékű dézsmálást vittem véghez, amikor hazaérve leteszem a lábam a földre, és tekintetem a csomagtartóra téved. Felkészülök a fejmosásra. A Papával ellentétben a Mamát bosszantják a csínytevéseim, de soha nem büntet meg. Úgy kell a rendezőknek, akik később majd megorrolnak a szüleimre, amiért ilyen mérhetetlenül szabad szellemben neveltek.

A nagy háború, amelyben apám tizenhét évesen önkéntesként vett részt, lövészárok szélességű medret vájt, ahová becsörgedezhetett a vágy, hogy kevéssel is beérje, és boldog legyen. Fiatalságának három évével ajándékozta meg vállra vetett puskáját, és még ráhúzott néhány hónapot, mert húszéves lévén egészen addig viselnie kellett az egyenruhát, amíg teljesen helyre nem állt a béke, és el nem hárult minden veszély.

Így hát természetes, hogy a borzalom súlyához képest, amelyben része volt, az én huncutságaim meglehetősen jelentéktelennek tűnnek a szemében. Szinte mulattatják. Mulatott is rajtuk.

A szüleimnek különös képességük volt a boldogságra, és ezt szíves-örömest hagyták nekem örökül.

*

Évekkel később, színinövendékként ugyanabban a bérházban élek, mint a szüleim, egy másik lakásban. Gyakran csípem el a Papa elnéző mosolyát, amikor látja, micsoda fergeteges bulit csapunk a barátaimmal.

Tárt karokkal látok vendégül szűkölködő színész haverokat, köztük Henri Poirier-t, aki egy egészségtelen, koszlott, szinte szabadtéri cselédlakásban sínylődik, mert a tetőn becsorog az eső, így kénytelen mosdótálakat kerülgetve élni. Mivel távolról sem Henri az egyetlen bohém lélek, széltalpú fiatal művész körülöttem, meglehetősen sokan élvezzük a szüleim vendégszeretetét. Jean Rochefort, akinek egyébként nincs is lakhatási gondja, szintén gyakran tartózkodik nálam. Françoise Fabian minden idejét ott tölti, kivéve az éjszakáit.

Még az is előfordul, hogy felhívom a Les Halles környékén kuncsaftokra vadászó ismerős lányokat, akik végül a lakók megrökönyödésére a ház előtt vernek tanyát.

A második emeleti háromszobás lakás elég tágas a túlfűtött testvériségnek, amelyet alkotunk, és az ágyak is elég szélesek, kényelmesek. A lakás egyetlen hiányossága, hogy belső udvarra néz, így kissé híján van a fénynek.

A fékezhetetlen, tüzes fiatalemberek szüntelen jövés-menésében túl gyakran veszítem el a fonalat, a zuhany állandóan eldugul, a lakásban folyamatos a zűrzavar. Emellett egyszerű, tapasztalatlan házigazdaként nem vezetek kellően szigorú nyilvántartást az ágyak és a szobák foglaltságáról, hogy elkerüljük a kínos helyzeteket: abban a hiszemben, hogy üres ágyra talál, egyik barátom a sötétben ráfekszik egy másikra, a harmadik benyit egy szobába, ahol már egy pár hancúrozik… Ez utóbbi, nem csekély problémát előidéző eset egyébként leleményességre ösztönzött. Egy építkezésről „kölcsönvettem” egy gombnyomásra működő lámpát, amely pirosra váltva jelezte a belépési tilalmat. Attól fogva bensőséges hangulatban lehetett enyelegni, nem kellett váratlan betolakodóktól tartani.

Ebben a közösségi lakásban, valójában falanszterben szinte képtelenség tisztaságot és rendet tartani. Továbbá visszafogottság terén sem a barátaim, sem én nem vagyunk túl tehetségesek, és nem mernék megesküdni rá, hogy tiszteletre méltó szomszédaink ennek soha nem látták kárát. Egyébként ezek azok az esetek, amikor szükséget szenvedő fiatal kortásaim iránti jótékonyságom túl feltűnővé válik, így anyám végül kénytelen közbeavatkozni, hogy egy breton költöztető szívósságával és hatékonyságával kipenderítse az egész társaságot. Körülbelül kéthetente. A jelenet láttán vegyes érzéseim támadnak, élvezem, ugyanakkor heves bűntudat is gyötör.

Utálom magamra haragítani a Mamát.

Annyira szerettem az anyámat, hogy elviselhetetlen volt számomra a gondolat, hogy ellentmondjak neki, és lássam eltűnni arcáról a tiszta és őszinte mosolyt, amely olyan széppé varázsolta.

Arra mindig gondosan ügyelek, hogy túl nagy gyalázatot ne kövessek el, hogy el ne rontsam a boldogságát. Semmiféle enyhítő körülményt nem hozhattam volna fel a mentségemre, mert a szüleim határtalan kedvessége és nyitottsága semmilyen lázadást nem igazolhatott volna.

Ha anyám indokoltnak érzi, hogy erélyesebben lépjen fel, eleven, tettre kész természetéből fakadóan megteszi. És persze a szülői szerepet is be kell töltenie, de nem tart sokáig, amíg megenyhül. Gyorsan megbocsát.

Egyébként a második emeleti komédiástársaim előtt is jól ismert angyali jósága: a kilakoltatásukat követően várnak néhány napot, felcaplatnak az ötödikre, és egy csokor ibolyával bekopognak az ajtaján, hogy udvariasan bocsánatot kérjenek tőle. Anyám meghatódik, nagy mosollyal viszonozza a köszöntésüket, és minden haragja elillan. Másnap aztán a barátaim a batyujukkal visszatérnek hozzám a másodikra.

Valójában a Mamát ez cseppet sem zavarja, hiszen általában ő az első, aki elszállásolja azokat, akiknek szerencséből és jómódból kevesebb jutott, mint nekünk.

Mindig is tisztában voltam a kiváltságaimmal, azzal, hogy micsoda áldás összetartó, szerető és jómódú családba születni. Bizonyára a Mama is ugyanezt gondolta.

*

A háború alatt anyám három zsidót bújtat, akiket üldöz a Gestapo. Ételt és italt visz nekik számomra szükségtelennek tűnő fokozott körültekintéssel, mivel én nem látom gyakran a Rambouillet közelében táborozó németeket, és azt gondolom, hogy a falakon úgysem látnak át.

A Mama nyilván a feljelentésektől tartott. Okkal. Ezekben a zaklatott időkben soha nem lehetett biztos az ember semmiben, a bizalmat olyan óvatosan osztogatták, hogy megszokott körülmények között az inkább „paranoiás tébolynak” minősült volna.

A clairefontaine-i erdő sűrű lombkoronái egyáltalán nem védtek meg bennünket. Ugyanaz az égbolt borult mindannyiunk feje fölé, a szürkéből feketébe, vérvörösbe hajló ég, ahol repülőgépek csatáztak egymással. A szövetségesek és a németek a légi arénában vívták a viadalaikat, mi pedig a lelátó grádicsairól figyeltük őket.

A Papa hadifogságba esett, és ez nyilván aggodalommal töltötte el a Mamát, de a szorongás leghalványabb jelét sem mutatta, makacsul kitartott, vidám és lelkes maradt.

Szerencsére Paul Belmondót nem olyan fából faragták, mint aki ebbe beletörődik, és tétlenül szemléli az események alakulását. Megtervezte és véghez is vitte a szökését egy derék fickó, Valentin segítségével, akinek volt egy kőműves céges teherautója. Azzal sikerült hazatérniük Franciaországba, Párizsba.

A kaland olyan erősen összekovácsolta őket, hogy apám 1982. január 1-jén bekövetkezett haláláig soha nem szakadt meg köztük a kapcsolat.

Apám hosszú távollét utáni felbukkanásának varázsa mély benyomást tett rám; lesoványodva, de csillogó szemmel tért haza. Anyám ujjongott, teljes volt a boldogság. Még akkor is, ha már másnap kénytelenek voltunk beletörődni, hogy apám ismét útra kel, ezúttal bujkálni, és egészen a felszabadulásig ismét megfoszt minket tőle az élet. De ennek a rövid közjátéknak köszönhetően Alain fivéremmel nyertünk egy kis húgot, Murielt, aki kilenc hónappal később született!

És a család újabb művésszel gazdagodott. Muriel táncosnő lett, a Nancyi és az Angers-i Balett társulatához csatlakozott, később a Párizsi Opera Balettintézetében tanított. Egyetlen éjszaka elég volt egy harmadik gyerek megfoganásához. A szüleim nem ismertek tréfát, ha szerelemről volt szó.

Apánk távozását követően a Mama kénytelen várandósan szembenézni a háború okozta mindennapi nehézségekkel. A Papa nélkül kell boldogulnia.

Sokkal később, amikor apánk meghal, a Mamának ismét meg kell tanulnia nélküle élni. De erejéhez és optimista természetéhez hűen, amelynek hála mindig előretekint, nem rágódik a múlton vég nélkül, továbbra is élvezi majd az élet dolgait, megőrzi nyitottságát.

*

Mivel apámmal, aki szobrász lévén nem szállíthatta magával a munkáját, nem igazán utazgattak, ezt majd velem teszi később, amikor a Papa már nem él.

Két forgatás között, amint időm engedi, elviszem majd egy-egy távoli országba. Minden alkalommal ugyanazzal az elragadtatással csodálom élettel teli, mosolygós, derűs lényét, ahogy csillapíthatatlan kíváncsiságtól hajtva készen áll mindent felfedezni, megismerni. Az egzotikus vidékek, a cudarul hidegek, mint Alaszka, vagy a párásan forrók, mint a Karib-térség, mindennél jobban elbűvölik majd.

Esetében a múló évek soha nem tűntek olyan súlynak, amely alatt roskadoznia kellene. Az öregség szemernyit sem vett el teremtő életerejéből, nem emésztette fel csintalan energiáját. Túlságosan szerette a sebességet és az intenzitást.

A többséggel ellentétben, akik az autók, többnyire sportautók anyósülésére bemerészkedtek mellém, miközben én eszeveszetten száguldva tisztelegtem a motor ereje előtt, a Mama egyenesen követelte, hogy gyorsítsak még. Nagyra értékelte ezeket a mámorító élményeket. A sebességmérő mutatója 200 kilométer per óránál járt, ami nekem megfelelő tempónak tűnt, ám neki nem. Rátapostam a gázra, és még 10 kilométer per órával gyorsítottam, kicsattanó boldogsággal, hogy teljesíthetem a mértéktelenség iránti vágyát, és hogy cinkosává lehetek a vakmerőségében. Ő ujjongott, én tiszta szívből nevettem.

Amikor ezt az esetet követően egy egyébként is bátortalan barátom beszállt az egyik szupergyors csodagépembe, és már rögtön az indulás után megbánta, hogy közvetlenül előtte jó nagy adag ételt lapátolt be, sápadt arccal, a szeme körül sárgás gyűrűkkel csuklani kezdett, még a nem létező szentekhez is imádkozott, könyörgött, hogy hagyjam életben, magamban ünnepélyesen tisztelegtem anyám rendkívüli vagánysága előtt.

Bármit megtettem volna, hogy örömöt szerezzek neki, és mivel a bármi terén volt némi tehetségem, gyakran láttam boldognak.

Idősödve elvesztette a látását, ami megfosztotta a közös külföldi utazások és az akkor még radaroktól és lesben álló rendőröktől mentes franciaországi utakon rögtönzött ralik lehetőségétől, de képzeletben még akkor is mosolyogva utazott velem, valahányszor meglátogattam, és regényeket olvastam fel neki, megadva az alaphangot, ahogy mondani szokás.

Bevallom, talán kissé túlzásba estem, ahogy a hangommal játszva próbáltam megeleveníteni számára a képeket. A Konzervatórium fiatal növendéke, aki a színházak hangterjedelméhez szokva az első filmforgatásokon szinte üvöltve beszélt, újra életre kelt a kedvéért.

Szeretném, ha a saját fülével hallaná ezeket a szavakat. És visszatérne oda, Clairefontaine-be, velem.

2
A SZABAD FRANCIA ERŐK

Az égen hemzsegnek a repülők, keresztbe-kasul húzzák a fehér csíkokat, villámok cikáznak. Mintha házi perpatvar dúlna az istenek között, akik a fellegekben maradás jogáért civódnak. Egyszerre lenyűgöző és ijesztő látvány.

Egy fentről is jól látható óriási víztorony magasodik alig néhány kilométerre a clairefontaine-i házunktól, és tájékozódási pontként szolgál egyfelől a repülő erődöket támadó német gépeknek, másfelől a Berlin felé tartó amerikai bombázóknak.

Akkoriban nem ritka, hogy a németek vereséget mérnek a barátainkra, amely félelmetesen örvénylő zuhanórepülést követő, gyakran végzetes becsapódást jelent a rambouillet-i erdőben.

Szeretem a kalandort játszani, és teljes szívemből remélem, hogy a véletlen egy napon félig szénné égett repülőgép roncsai közé szorult, sebesült hősök egyikéhez vezeti a kerékpáromat. Akkor a magam részéről én is hőstettet vihetnék véghez, kiszabadítva acélkoporsójából megmenthetném a pilóta életét, ápolnám, mindennap vinnék neki élelmet a búvóhelyére, amelyet faágakból és páfrányból építenék neki. Fokozatosan térne vissza az ereje, és ha már annyira összeszedi magát, hogy beszélni is tud, elmeséli az összes vakmerő kalandját. Később, amikor teljesen felépült, megtanítana repülőt vezetni, automata pisztolyt, revolvert vagy géppuskát kezelni. Barátságot kötnénk, és amikor véget ér a háború, kijárna nekem egy tengerentúli érdemrendet, amiért megmentettem a kegyetlen végtől. A szüleim megrészegülnének a büszkeségtől, én meg mondogathatnám, ahogy az Andokban repülőszerencsétlenséget szenvedő, majd rövidnadrágban napokig a hóban gyalogló Guillaumet Saint-Exupérynek: „Amit én csináltam, arra, esküszöm, egyetlen barom sem lett volna soha képes.”{1}

Sajnos soha nem lesz szerencsém élő amerikai pilótával találkozni. A Gondviselés nem mindig kegyes. Az erdőben lezuhant pilóták eltűnnek, mielőtt rájuk találhatnék, megmentik őket más hősök, akik, el kell ismerni, valódi szakértők.

Az ellenállóknak kellő gyakorlatuk van a mentőakciók terén: hamarjában kicsempészik az amerikaiakat, biztonságba helyezik őket valahol egy rejtekhelyen, de indulás előtt még gondosan megtisztogatják a zuhanás helyét, olyannyira, hogy néhány törött ágon és félig megpörkölődött bokron kívül a balesetnek semmi nyoma nem marad.

Néha azért akad néhány ottfelejtett, félig eltakart töltényhüvely a földön. Gyakran keresgélek a levelek vagy a kövek között. Aztán háborús kincsként őrzöm őket, miközben elképzelem a derék emberek életét, akik az árnyékban küzdenek Franciaország felszabadításáért.

Nagyon kevés veterán pilótával találkozom, halottakkal ellenben tömegével. Mélyen hívő anyai nagyanyám a clairefontaine-i plébánosra bízza vallásos neveltetésemet, és az egyházi kötelék összehoz a halállal. Az atya rendszeresen magával hurcol, hogy elesett katonák holtteste után kutatva járjuk az erdőt. Grazziani abbé igazán a szívén viseli a küldetést, amelyet vélhetően a felettese sugallt odafentről; így tanít minket az elhunytak, a szabadságunk oltárán az életüket feláldozók tiszteletére. A többi kisfiúval együtt tisztességesen tanulunk, még akkor is, ha időnként zavarunkban nevethetnékünk támad, többnyire persze a legünnepélyesebb pillanatokban, amikor a legmélyebb alázatot kellene tanúsítanunk.

Ahhoz, hogy ezek az amerikaiak békében nyugodjanak egy sírban, keményen meg kell dolgoznunk, vért izzadunk. A legnehezebb pillanat, amikor a farönk súlyú testet fel kell emelni, hogy a rá váró koporsóba tegyük. Mindig azon töprengek, vajon hogyan képes az abbé kellően hosszú faládákra szert tenni. A fickók többsége jól megtermett, és mindig visszafojtom a lélegzetemet, amikor behelyezzük a testet. Nem fog kilógni a lába? Nem. Soha. Ezek méretre készült koporsók.

Ezután ki kell ásni a gödröt a clairefontaine-i kis templom mögötti kertben. Elég kellemetlennek bizonyuló feladat. Hiába lapátolunk négyen, mégiscsak gyerekek vagyunk, akik képtelenek egyszerre nagyobb földmennyiséget megmozgatni. Valójában, ami ebben a hálátlan, ismétlődő és kosszal járó munkában leginkább motivál, az a zsebpénz, amellyel Grazziani atya kedvesen megjutalmaz bennünket.

És természetesen a jól végzett munka öröme, a kellően mély gödör, amelyet ásunk, és a koporsóra helyezett pilótaszemüvegek, amelyekkel eltemetjük a pilótákat. Még akkor is viselték, amikor rájuk találtunk. Kicsik vagyunk, de mélyen meghatódunk a gondolattól, hogy a pilótákkal együtt a szemüvegek is az égbe szállnak majd.

Nem tudom, félek-e a haláltól. Gyerekként másnak tűnik a halál. Annyit tudok, hogy a bombák megrémítenek. Bárhová hullhatnak. Nincsenek tekintettel senkire és semmire, véletlenszerűen, vaktában csapnak le. Gyakran olyanokra sújtanak le, akik nem ezt érdemelnék – ezt már jól tudom. Azzal is tisztában vagyok, hogy a gyerekeket, az öregeket veszik célba, a környezetemben élőket, akik még a front közelébe sem merészkednek.

Aztán ott van a repülőgépek zaja. A géppuskáik könyörtelen hangja. Ettől, mindezektől így együtt, igen, félek.

Ahogy a zajok közelednek Clairefontaine-hez, a Mama sietve levisz bennünket a pincébe. Egyik nap nem vagyok elég gyors, nem érem el időben a lépcsőhöz vezető ajtót. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kitérjek előle, de a kis repülőgép egyre tüzelve közelít felém, olyannyira, hogy még a pilóta fejét is látom. Rémült visítás közepette végül sikerül lejutnom a pincébe, ám miután menedékre lelek, annyira hatalmába kerít a félelem, hogy még bő tizenöt percig üvöltök.

A Mama minden igyekezetével azon van, hogy megnyugtasson, de egyetlen szava sem képes elhallgattatni a rettegésemet.

Bárhol is tartózkodunk akkoriban, szinte mindig van egy pince, ahol menedéket találhatunk, amikor kezdetét veszi a bombázás. Csak arra kell ügyelni, hogy időben leérjünk. Az összecsapások elején a szüleim egyik nyomdász barátjának tanácsára az eldugott Creuse megyébe, Guéret-be menekülünk, ahol kosztra és kvártélyra szoruló további menekültekkel együtt egy helyes kis szállodában lakunk. Minden rendben megy egészen addig, amíg a légi masinák zúgása fel nem hangzik.

A szállodaigazgató, egy meglehetősen nyughatatlan ember, akit a háború keltette zűrzavar szemlátomást nagyon felzaklatott, egy ajtóra mutogatva azt javasolja a hallban összegyűlt vendégeknek, hogy vonuljanak le az épület alagsorába. Reszketeg kezében kulcscsomót szorongat, amely úgy csilingel, mint egy kolomp. Szemöldöke fölött hatalmas izzadságcseppek gyűlnek, és végiggördülnek a halántékán. Szegény ember kapkodó mozdulatai groteszkek, az önuralom ilyen mértékű hiánya kezdi elbizonytalanítani a többieket is, akik kérdőn merednek a férfira.

A hallban, felettünk hatalmas üvegtető, gyönyörű, de veszélyes: fentről úgy nézhetünk ki, mint halak egy akváriumban, és félő, hogy a becsapódó géppuskagolyóktól vagy bombáktól az üveg bármelyik pillanatban ripityára törik, akár egy szikkadt keksz, és szörnyű éles szilánkjai Isten Egyiptomra mért, kissé célt tévesztett tizenegyedik csapásaként sújtanak le ránk.

Az ettől az eshetőségtől való félelem tisztán tükröződik mindegyikünk tekintetében, miközben dermedten figyeljük a szállodaigazgató minden mozdulatát. A szerencsétlen fickó nagyon nehezen bírja a nyomást. Tisztában van azzal, hogy Mózesként kellene helytállnia, aki megmenti egész népét, és ez a számára túl nagy felelősség megakadályozza abban, hogy becsúsztassa a kulcsot a pinceajtó zárjába. A kezét rázó görcsöktől cselekvésképtelenné válik, és a néhány másodperces izgalommal teli várakozás épp elég ahhoz, hogy a szállóvendégek körében kitörjön a pánik.

Az üvegtetőre szegeződő vagy az igazgató ügyetlen mozdulatait feszülten figyelő tekintetekben rejlő döbbenetet fejvesztett menekülés követi. Egyesek jajveszékelnek, mások sírnak. Vannak, akik az épület kijárata felé veszik az irányt, míg a többiek a csődöt mondott megmentő körül tömörülnek, szinte rátapadnak, mintha át akarnák préselni a pinceajtón. Úgy tűnik, ennek rossz vége lesz. Ha nem üvegszilánkok sebeznek halálra bennünket, akkor a szálló bejáratánál kialakult tülekedésben perzsaszőnyegként, laposra taposva végezzük.

A jelenet rövid, de annál zűrzavarosabb. Abban a pillanatban ér véget, amikor valaki végül észleli, hogy a fejünk felett újra csend honol. A repülők eltávolodtak, és velük együtt a veszély is.

Néha a riadók sokkal tovább tartanak, kénytelenek vagyunk órákon át egy ház vagy egy város, esetünkben Párizs mélyén lapulni.

1942 októberében a Mamával visszatérünk a rue Victor-Considérant-i lakásunkba, a tizennegyedik kerületbe. Nem ritka, hogy megszólalnak a bombázás kezdetét jelző szirénák. A környék többi lakójához hasonlóan mi is a Denfert-Rochereau metróállomás felé sietünk, amelynek az az előnye, hogy különösen mélyen alakították ki.

Az állomás egérfogóvá vált. Úgy tűnik, a párizsiak a metró folyosóit, a peronokat, sőt a síneket választották lakhelyül. Sokféle színes alakzat: alvó emberek. Felkavaró látványt nyújtanak. Vidéken a háború egészen más. Itt nyomorral párosul. Vannak, akik csak a metrósíneken lelhetnek menedékre, vannak, akiknek nincs Clairefontaine-jük.

Az országutakon is tanúja vagyok az összeomlásnak, ahogy elnézem a hosszú, emberekből, bútorokból, háziállatokból, autókból, teherautókból, tyúkokból, gyalogosokból, kerékpárokból összegyúrt, imbolygó konvojokat… Messziről tarkabarka, de komoran kígyózó sort alkotnak. Lassan, borús kedvvel haladnak. Egyesek a sok gyaloglástól és a rájuk nehezedő gondok súlyától már kétrét görnyednek.

Meg aztán a háború összekuszálja a szálakat. Már azt sem tudja az ember, ki mit gondol, ki melyik oldalon áll a harcban. Clairefontaine-ben például úgy látom, hogy a tűzoltók kapitánya nem egészen tiszta. Ha úgy adódik, magára ölti az ellenállók, a Szabad Francia Erők karszalagját, de ha az zavaróvá válik, leveszi. Röviden, úgy rendezi a dolgokat, hogy mindenkivel jóban legyen. Csakhogy ez lehetetlen, amikor mindenki utálja a másikat.

A csata kezdetekor el kell dönteni, hogy kinek az oldalán harcolunk. De a túlélés érdekében egyesek szemlátomást készek arra, hogy egyáltalán ne legyen véleményük, készek megfeledkezni arról, hogy állást foglaljanak. Békét akarnak mindenáron, még ha ez a becsületükbe kerül is. Az összecsapás végeztével aztán nem restellnek majd felvonulni az amerikaiakkal, míg néhány évvel korábban Pétain marsall oldalán feszítettek. A köpönyegforgatás gyakran egy kis vakmerőséggel, sőt pofátlansággal társul.

Nekem, a háború végén tizenkét éves fiúcskának igazán nincs mit a szememre vetnem. Legalábbis semmilyen komoly dolgot.

Van persze ez a kis csencselés a felszabadítóinkkal, rágógumi- és Chesterfield cigaretta csomagokra cserélünk láda paradicsomokat – vagy még aránytalanabb üzletként – egy üveg régi, a pincében talált szilvapálinkát. Alighogy a Szövetségesek tábort vernek Clairefontaine és Rochefort-sur-Yvelines között, mi a bátyámmal máris a környéken lófrálunk. Az eleinte pusztán szórakoztató kiruccanások egyszeriben érdekfeszítővé válnak, amikor a cserekereskedelem lehetősége felcsillan előttünk. Hazafelé menet a bátyámmal nem győzünk ámuldozni magunkon, micsoda „férfias” alkukat kötöttünk mi, kis francia suhancok egy amerikai vagy angol felnőttel. A zsebeinket megtöltő importcikkek – rágógumik és cigaretták – irdatlan energiával töltenek fel bennünket.

Így, még ha nem is dicsekszem szívesen ezekkel az árucserékkel, fikarcnyi bűntudatot sem érzek miattuk. Épp akkor lábaltunk ki hat hosszú, nélkülözéssel teli, szűk esztendőből.

3
EGY BOHÓC VESZETT EL BENNE

A nagy készülődés ellenére sem állunk még a helyzet magaslatán, de ez engem cseppet sem aggaszt. Végül mindig feltaláljuk magunkat, hogy kitöltsük a csendet, vagy kikeveredjünk a pillanatnyi zavarból, amikor már senki nem tudja, mit kell tennie vagy mondania, sőt azt sem, mi a szerepe.

A próbák során egyáltalán nem törődünk a rendező hiányával, és senkinek eszébe sem jut, illetve kedve sincs a főnököt játszani megkockáztatva, hogy ellentmondanak neki, és végül megutálják.

Valójában csak kis kölykök vagyunk, akiknek szórakozni támad kedvük, és egyelőre jobbnak tűnik, ha ebben nem számítunk a felnőttek segítségére. A háború nem kedvez a tervünknek. Józanságra int, eltántorít minket attól, hogy további aggodalomra adjunk okot a szüleinknek, ha velünk vannak, vagy ha egyáltalán még élnek.

Épp ellenkezőleg, kis angyalokként igyekszünk felvidítani őket, röpke húsz percekre feledtetni velük szorongásukat, bánatukat. És anélkül, hogy túlságosan elbíznám magam, azt hiszem, a játék során tanúsított rátermettségünknek és a derűs rendbontásra való hajlamunknak köszönhetően a vállalkozásunk sikerrel jár.

Clairefontaine-ben Alain és én nagyon jó viszonyba kerülünk a szüleink környékbeli barátainak gyerekeivel, többek között egy bizonyos Pierrot-val, akivel összeforrott triót alkotunk. Amint megtudjuk, hogy a felnőttek közös vacsorát terveznek nálunk, belevágunk egy előadás megrendezésébe, amellyel az aperitif fogyasztásakor készülünk meglepni őket. A próbákat a lehető leghamarabb elkezdjük, mégis folyton az az érzésünk, hogy túl későn fogtunk neki.

A színházi mulatságok műsorára felvesszük azt a néhány klasszikust, amelyeket ismerünk, jóllehet tudjuk, nem sokáig maradnak repertoáron. Némi előnyben részesítjük azokat a történeteket, amelyekben a hősök áthágják a szabályokat, lovagiasan, bátran és méltóságteljesen viselkednek. Imádom A három testőrt, mert Alexandre Dumas könyvében mindez megvan. A gascogne-i d’Artagnan barátsága a másik három hőssel, a Milady szépsége, a királyné becsületének megmentése. A kalandregény minden részlete elbűvöl. És számunkra, fiatal vidéki társulat számára még azzal az előnnyel is jár, hogy elegendő szerepet kínál, és csupán néhány könnyen elkészíthető kelléket igényel. Fa helyettesíti az acélt, falevelek a tollakat és papír a testőrök fodros gallérjának szövetét.

A történet fordulatai és a párbajokkal tarkított üldözéses jelenetek kiváló ürügyül szolgálnak, hogy kificánkoljuk, kifutkározzuk, kiugrabugráljuk magunkat, szabadjára engedve a bennünk tomboló energiát. Szüntelenül a megfelelő fedősztorit keresem, hogy csintalankodhassak, a legjobb módját annak, hogy büntetlenül, sőt mi több, tapsvihar és sűrű gratulációk közepette bolondozzak anélkül, hogy eltüntetném a mosolyt a Mama arcáról. Korán ráérzek majdani mesterségem előnyeire.

Jelmezbe bújva mérhetetlen élvezetet lelek a csibészkedésben, a kimeríthetetlen rögtönzésben, amikor az izgalomtól kiesik a fejemből a szöveg, mégis azon igyekszem, hogy minél tovább tartson az előadás. Amikor a felnőttek úgy érzik, már kellőképpen kiszórakozták magukat, olykor kénytelenek ők maguk véget vetni a műsornak.

Amikor a Sophie viszontagságai című gyerekregényt adjuk elő, nem visszük túlzásba a hülyéskedést, a szöveg valamennyire kordában tart minket, de vadregényes színpadunk deszkáin nyugalomról soha nem lehet szó.

Ott minden egyébről megfeledkezünk. Gyermeki ártatlanságunkban és a játék hevében megszabadulunk a világ súlyától, a történelemtől. Csak azt sajnáljuk, hogy a felnőttek nem jönnek össze gyakrabban, hogy állandó közönségként álljanak mindig készen arra, hogy végignézzék, amint túlméretezett jelmezeinkben és az orrunk alá szénnel rajzolt bajusszal marháskodunk.

Ez a fajta időtöltés, hogy hozzám hasonlóan jó szándékú barátokból összeverődő csapatban idétlenkedem, nagyon hamar mélyről jövő bűnös hajlamommá válik, amelynek kénytelen vagyok rendszeresen és szenvedélyesen hódolni.

Loire-Atlantique megyében, ahol a nyári szüneteket töltjük a piriac-sur-mer-i Castel-Fleuri szállodában, annyira boldog vagyok, amikor újra találkozom a haverokkal, hogy kétszer akkora erőbedobással vetem bele magam a játékba. Be kell vallani, tréfamesterekként mind az öten beleadunk apait-anyait. Így, egymást túllicitálva elég messzire merészkedünk a bolondozás és a mókázás terén. A szüleinktől kapott nyári szabadságot a végletekig kiaknázzuk.

Ebben a barátságos kis csapatban a legizgágább dumagépként tartanak számon, képes vagyok levenni a lábáról bármilyen tekintélyelvű hatóságot, mielőtt könyörtelenül lecsapna, és mesterien tudok alkudozni bármilyen engedély megszerzése érdekében.

Egyébként művészi szinten űzött szószátyárságomnak hivatalosan is tanúbizonyságát adom. Egyik nap egy verseny hirdetőplakátjára leszek figyelmes. Vásári komédiások szervezik a falu főterén, hogy megtalálják a legjobb helyi nagyotmondót. Megdobban a szívem, és még azzal a lendülettel benevezek, egyedüli gyerekként a nagyok közé, akik csupán a nyereményre ácsingóznak, míg engem a dicsőség utáni vágy hajt.

A feladat az, hogy el kell adnom a számomra kijelölt terméket. Az enyém még egy kölyköt is megnevettetne: az alsógatyáról kell dicshimnuszt zengenem. Minden ékesszólásomat latba kell vetnem egy fehérneműért!

Szüleim példáját követve úgy döntök, hogy a mulatságos oldaláról ragadom meg a feladatot, és optimista maradok győzelmi esélyeimet illetően. Mert a látszat ellenére hatalmas előnnyel indulok versenybe, amikor az alsógatya népszerűsítését kapom feladatul: testközelből ismerem ezt a ruhadarabot.

Alsógatyát mindennap viselek, lehetőleg fehéret. Mondhatom, tökéletesen ismerem a terméket, ezen a téren nem lehet megfogni. Például volt alkalmam megtapasztalni a gatyagumi rugalmasságának, a combnyílások méretének fontosságát, a felhasznált szövet mennyiségének jelentőségét elöl vagy hátul. Ezt a közelséget, ezt a bensőséges viszonyt, amit kénytelen-kelletlen ápolok az alsógatyákkal, könnyűszerrel meg tudom majd osztani a hallgatóságommal. Mindenki átélte már azt a kínos pillanatot, amikor az alsónemű gumija elenged, a gatya kitágul, felgyűrődik a nadrág alatt, vagy túl magasra kúszik fel a derékon, és irritálja a fenékbarázdát. Nyilván nem lesz olyan nehéz megvásároltatni az emberekkel egy olyan dolgot, amelyet nem nélkülözhetnek, és amellyel olykor-olykor nekik is meggyűlik a bajuk.

Érveim és meggyőzőképességem a dobogó legfelső fokára repítenek, ahová büszkén és egy hirtelen rám törő röhögőgörcs közepette lépek fel a barátaim döbbenettől tágra nyílt szeme előtt. Szónoki tehetségemnek köszönhetően megkapom a legértékesebb, de közel sem a legkapósabb nyereményt, egy étkészletet. Ám csalódottságom csak néhány másodpercig tart, mindössze addig, amíg kigondolom, hogyan tehetnék szert haszonra a jutalmamból.

A szállóban, ahol az egész nyarat töltjük, bizonyára szívesen fogadják. Így sózom rá a tányérokat és a velük járó egész hóbelevancot a Castel-Fleuri tulajdonosaira, Loyer úrra és asszonyra. Nekik a leleményességem csal mosolyt az arcukra, nekem meg a zsebpénz, amelyet a rádumálással szereztem, miközben csak azt tettem, amihez a legjobban értettem: szórakoztattam a társaságot.

Persze nem minden csínytevésem eredményez kézzelfogható hasznot. Megesik, hogy csak úgy, a semmiért produkálom magam, pusztán a nevetés és a nevettetés kedvéért. Egyik nap a turisták tömkelege láttán kedvem támad megtréfálni őket. Mutatványomat többször is előadom a nyár folyamán.

A tengerparton rengeteg nyaraló flangál, nézelődik, fürdőzik. Úgy döntök, hogy angol fiatalembernek adom ki magamat, akit a Csatorna túlpartjáról küldtek át pihenni. Egytől egyig mindenki bedől az alakításomnak. Elég ügyesen hozom az angol akcentust, ínyenc módjára, ízes british hanghordozással ejtem ki minden mondatomat.

Szemlátomást hiteles vagyok az udvarias angol fiatalember bőrében, aki igyekszik a helyiek nyelvét beszélni anélkül, hogy megfeledkezne a saját gyökereiről. Kis jelenetem nagyon jól működik: a turisták egy pillanatig sem kételkednek az eredetiségemben, és a haverjaim dőlnek a nevetéstől, amikor látják, hogyan játszom a szerepet.

A szüleim és a többi felnőtt, akik tisztában vannak valódi állampolgárságommal, csodálják a vakmerőségemet, és jót nevetnek a tréfán. Ők sem unják meg, sőt mi több, büszkék magukra, hogy boldognak és kicsattanóan elevennek látnak. Sajnos végül lelepleződöm, amikor az egyik átvert nyaraló meghallja, hogy akcentus nélkül, túl hétköznapi stílusban beszélek franciául. Kikelve magából cudarul leteremt, az egész környéken lerombolja a hírnevemet, amelyet a következő évig nem is tudok visszaszerezni.

*

Máshol is komédiázom, amint alkalmam adódik, de a bolondozást többnyire az eredeti játszóteremre, Párizsra tartogatom.

Ebben a városban szeretném a legjobb formámat nyújtani, itt tudom leginkább kibontakoztatni bohóctehetségemet, ebben a városban, és különösen hőn szeretett városnegyedemben, a hatalmas kertben, ahol szabadon nőhettem fel.

Számomra a tizennegyedik – és a szomszédos ötödik és hatodik – kerület jelentette a legek legjét, az Édenkertet, az Olümposzt, Babilont. Semmi nem érhet fel a rue Daguerre-rel és szívélyes kereskedőivel, a place Denfert-Rochereau-val és a belfort-i oroszlán bronzszobrával, amelyre előszeretettel mászunk fel. A Párizsi Csillagvizsgáló kertjének sétányai, ahová csütörtökönként járunk a Mamával, sportpályaként szolgálnak, ahol a kishúgomnak hála babakocsitoló-versenyeken veszek részt a barátaimmal. Kisebb testvéreinket a járgányban hagyva eszeveszett futásba kezdünk. Képtelenség elkerülni az eséseket. Muriel nem egyszer látta kárát ügyetlenségemnek, és erre még ma is emlékszik.

A híres La Coupole étterem elegáns hölgyei, a kávéházak és bisztrók, ahol művészek és hajléktalanok színes forgataga kavarog, a rue de Buci nyüzsgő élete és a boulevard Raspail-on kialakított vasárnapi piac lenyűgöznek. A főváros egyik még nagyon kiváltságos részében lakunk, ahol a gondosan megőrzött nyugalom és madárcsicsergés nem párosul a kihaltság keltette lehangoló légkörrel, még a temető közelsége ellenére sem, amely a rue Victor-Considérant túloldalán körülbelül ötven méter hosszan húzódik, és amelyre nem is látunk rá.

Boldog gyerekként töltöm a napjaimat. Még tízéves sem vagyok, de úgy tekintek a negyedre, mintha a saját királyságom volna. Sorra veszem a kincseket, és számontartom az alattvalókat (akiket ismerek); többször körbejárom hetente, meggyőződöm róla, hogy minden sértetlen, és szórakozásra alkalmas újabb helyek után kutatok. Még akkor is, ha felesleges túl messzire menni, hiszen a házunk már önmagában minden szükséges játékot biztosít, tökéletes és nagyon praktikus cirkuszi sátorként szolgál, könnyen megközelíthető.

A cirkuszt illetően akkor még kizárólag nézői tapasztalattal rendelkezem. A karácsonyi ünnepek alatt anyánk elvisz bennünket megnézni a bohócokat. Elvarázsolnak, képtelen vagyok levenni róluk a szemem, ahogy piros orrukkal, csokornyakkendővel feldobott csíkos jelmezben bolondoznak. Arról álmodom, hogy közéjük tartozhassak, hogy mindenkit megnevettessek, és vidámságot keltsek magam körül. Szünet nélkül azt hajtogatom a Mamának, hogy én is bohóc akarok lenni. Válaszolhatta volna: „Már az vagy, fiam.”

Nem is nagyon próbálja megfékezni a különféle csínytevésekre való hajlamomat. Előfordul, hogy rám szól, hogy két percig dorgál, de csak akkor, ha valóban átlépem a határokat, ha veszélybe sodrom magamat. Abban az időben nem is képzeli, hogy a könnyelműségem túléli a gyermekkoromat.

A lépcsőházban rendszeresen hódolok egy látványos akrobatamutatványnak. Az ötödik emeleten, ahol lakunk, felkapaszkodom a korlátra, és a mélység felett csüngök. Vagy a kezemmel kapaszkodom fejjel felfelé, vagy a lábaimat akasztom be, és akkor fejjel lefelé lógok, ezt nevezem „akasztott malac” póznak. Az utóbbi mutatvány rémületet kelt a szomszédokban. Ha épp rossz pillanatban lépnek ki az ajtón, azonnal rávetik magukat a csengőre, hogy figyelmeztessék anyámat, éppen majmot játszom, és félő, hogy a mutatványom rosszul végződik.