NYÍRÓ JÓZSEF

HALHATATLAN ÉLET

REGÉNY

Kölyök korom óta „nagyeszű“-nek csúfolnak a faluban, de ennek inkább apám az oka, — Isten nyugtassa majd, ha meghal — mert amíg iskolába jártam, addig hangoztatta, hogy neki milyen nagyeszű fia van, amíg rajtam száradt a név. Három esztendő múlva mégis kivett a diákiskolából, mert kiderült, hogy minden esztendő egy ökör árába kerül, márpedig bolond ember, aki bizonytalan életű, apró kölykét többre tartja az ökörnél. Zsenge koromban a három ökröt sem hálálhattam meg túlságosan, mert édesapám, ha megharagszik, most is azt szokta mondani, hogy: „Hej te Dani, te Bojzás Küs Dani! Ha nekem annakidején eszem lett volna, most te nem volnál a világon!“ ... Szegény feje azonban nem tagadhatja le, hogy a világon vagyok, mert olyan szép szál legénnyé cseperedtem, hogy ahány leány a faluban, mind sikoltva állott meg a láttomra, mikor hazajöttem a katonaságtól. Ennek is apám szerette volna hasznát látni, s az én szép piros arcommal a birtokát szaporítani, de nekem olyan bolond a természetem, hogy jóra, bajra, mindenre csak kacagok, s a házasításra azt találtam mondani az öregnek, hogy amíg a nagy szerelem miatt a feszes harisnya meg nem huttyan az inamon, addig nekem hagyjon békét.

— Adott nekem az Isten észt! — fittyentettem.

— Igen, de csak a hígjából! — mérgelődött apám. — Sokra nem mégy vele, ha én nem adok birtokot hozzá!

— Mikor a kicsiből sokat tud adni, abbahelybe megházasodom! — vágtam vissza.

— Tisztöld az életet, Dani! — emelte száraz ujját az orrom elé az én öregem.

Hirtelenében azonban meggondolta, hogy ezen a mocskon, amit életnek nevezünk, nincs sok tisztelnivaló, s nemcsak én, ő is elkacagta magát, mert tulajdonképpen ő is csak olyan jókedvű, mókás, furfangos, tréfacsináló, kolontos, mint én. Tőle örököltem a bolond természetemet. Többet nem hozta elé a házasságot, de folyton példázódott, hogy milyen nagy dolog a fehérnép, s ki sem lehet mondani azt az érzést, mikor az ember szerettiben a hóna alá szorítja a szeretőjét, s a lelkemnek az áhítattól felakad a szeme, a torka úgy lüktet a forróságtól, mint a tikkadt madáré, a férfi szíve pedig olyan lesz, mint a virágos mező, a csókról nem is beszélve. Még csettintett is a szájával, hogy gusztust csináljon hozzá, s ez olyan furcsa volt, hogy nem lehet megállni kacagás nélkül, mire apám mérgesen ismét rám támadt:

— Mire vársz? ... Mi akarsz lenni?

— Préfektus! — mókáztam illedelmesen.

— No, ha préfektus, akkor ki a házamból! — csapott el. — Takarodj a vármegyeházába! A préfektusnak ott a helye! ... Hova mégy? — ijedett meg, mikor úgy tettem, mintha mennék.

— Szeretőt keresni! — bosszantottam. — Csak előbb megfőzöm az ebédet, mert mindjárt dél van.

A főzésre még boldogult édesanyám szoktatott volt rá. — „Sohasem tudod, mikor veszed hasznát! — szokta mondani — Isten őrizzen tőle, de még a tömlöcben is jó dolgod lesz, ha főzni tudsz, mert megtesznek szakácsnak, s a szenvedés helyett meghízol, megpirosodol, mint az esperest úr.“

Apámnak azonban sohasem tetszett ez az én tudományom, mert nem „férfiembernek való“.

— Meglátod, akkora csicset eresztesz a plattén mellett, hogy leér az öledbe! — véleményezte, de aztán, hogy a múlt aratáskor port hintettünk szegény édesanyámra, belenyúgodott, mert ő is hasznát látta a gazdasszonykodásomnak.

Legénybarátaim eleinte még mondogatták, hogy: „Jete, csókolj meg, te szép leány!“ — de később még irigyelték is a tudományomat, mert a katonaságnál a román tisztek előre szalutáltak, hogy a főzésnél kedvezzek nekik, s későbben az úri vadászoknál is szépen kerestem vele. Ami pedig pénzt hoz, azt meg kell becsülni. Csak a fehérnépeknek nem tudtam megfelelni, mert volt köztük olyan is, aki szemembe mondta: „Bolond vagy te, Dani, hogy az urakra, s nem reám pazarolod a szájad ízit!“

Tudtam én azonban, hogy mit csinálok. Ha főzni nem tudok, apám kénytelen lesz vagy a házhoz venni valakit, vagy megházasodni. Az egyik kilopná még a szemünket is, a másik engem hajhászna el a háztól, s úgy kihaszonélvezne a jussomból, hogy nézhetném az eget. A veszedelem nagy, mert túlságosan megvan apámban a hajlam a fehérnéphez. Feketék a csontjai a vénségtől, de most is langalnak, ha közel kerül hozzájuk, s két apadt szeme egészen kihólyagosodik a láttukra. Különösen így tavaszidőn kell ügyelgetnem a kódorgásaira, mert szívesen megbúvik az éccaka szárnya alatt. Maga is szégyenli azt a dísztelen, második legénykedést, mert nincs a faluban az a lábánalvó, örökös tűz mellett száradt vénasszony, aki ne számítana rá, s ne számigálná magában, hogy apámnak még hány esztendeje lehet hátra. Eléggé restellem, hogy így van, de mit csináljak. Ott hadd jáccódjék a lelkem!

Néhány esztendővel ezelőtt még azzal fenyegetőzött, hogy addig meg nem hal, amíg az első szeretőmet el nem

üti a kezemről, de most már éccaka is azt sóhajtozza, hogy — „Onoka kéne, te Dani! Onoka! ...“

— Reggel említse meg, de most hagyjon aludni! — fordulok ilyenkor mérgesen a másik oldalamra.

— Bár te merednél meg reggelig! — szontyolodik el apám.

Így vesződünk egymással esztendő óta.

Valamelyik nap a plébános urat is a nyakamra szalasztotta, aki legalább félórát dícsérgette, kínálgatta a szent házasságot, hogy az milyen szép találmány s a békés családi életnél a földön semmi jobb nincs, hogy az milyen nagy magyar kötelesség, különösen ma, a kisebbségi sorsban, s gondold meg, Dani fiam, hogy hármas bűnt követsz el: Isten, a néped és családod ellen, hogy a negyediket ne is említsem, amit magad ellen vétesz ...

Apám bólogat, hogy milyen színigaza van a tisztelendúrnak, én azonban megkérdem:

— Hitet merne tenni az esperest úr a mellett, amit mondott?

— Hitet, fiam, hitet! Szent meggyőződésem!

— No, akkor cseréljünk gúnyát, — kacagok — hogy mind a ketten követhessük a meggyőződésünket!

Így leforráztam a papot.

— Nekem már késő, fiam! — gyönyörködik bennem.

— Életemben ilyen legényt nem láttam! — keseredik el apám, s behorpad az arca a gondtól. — Ez nem természetes! Nem természetes!

— Majd eljön az ő ideje is! — vigasztalja Isten embere. — No, Istennek ajánlom, kurátor úr! — emelkedik is a székről, mert igazgatósági ülés van a szövetkezetben, s így is túlságosan itt felejtette magát.

Nagy, testes ember az esperes úr, aki a sietségtől nem kap tüdőgyulladást, de minek is siessen, hiszen minden lépés úgyis közelebb visz a halálhoz, minek engedjen a kényelméből, s az igazgatósági tagok várhatnak. Az még jó is a tekintélynek.

Szegény öregem olyan boldogtalanul imbolyog a pap nyomában hogy a szájamhoz kell kapnom a markomat, nehogy kitörjön a kacagás, s alig várom, hogy újból négyszemközt maradjak apámmal és kiöntsem a jókedvemet előtte, hogy így felsült a pappal.

Nézek ki az ablakon, s hát látom, hogy még mindig a kapuban diskurálnak. Azt mondják erről a mi papunkról, hogy nálánál értelmesebb, tapasztaltabb, az élet zegzugaiban jártasabb ember nincs a környéken, de most akár le is térdelhetne apám elé, akkor se bírna lelket önteni bele, olyan morcos, s csak a bajszát nézi szótlanul, mint az alvó macska.

Mit beszéltek a pappal, mit nem, azt nem tudom, de apám e perctől kezdve úgy tett, mintha a világon se volna, csak imbolygott álmodozva, mint a barát az üres templomban. Tudtam, hogy valamin töri a fejét, de nem volt időm vele bíbelődni, mert szántani kellett menni, ekét, boronát előkészíteni.

Reggel azonban látom, hogy apám nem mozdul, csak a csergére kitett kezét nézi, mintha azt várná, hogy fehéredjék.

— Csak nem beteg? — szólok hozzá — Bújjon fel az ágyból!

— Én már többet fel nem kelek! — pihegi. — Hívasd ide keresztanyádat, hogy legyen, aki gondomat viselje... Már nem sokáig kell!

— Ne űzze az eszét! — pirongatom, de az öregem csak nem tágít a halál mellől.

Nem volt mit tenni, özvegy keresztanyám után küldöttem. A szántás nem maradhat el, én pedig nem siránkozhatom naphosszat az apám ágya lábánál.

Mire a szememet elpillantottam volna, már ott is volt keresztanyám.

Az első dolga az volt, hogy reám támadt:

— Te apagyilkos! Az utolsó pillanatban kell értem küldeni? Azt várod, hogy szegény apád elhagyottan megmuráljon? Neveljen az ember gyermeket a mái világban! ... Hogy vagy, lelkem Ignáncom? — omlott rá a betegre, a fejét egészen befúrta az apám álla alá. — Senkid sincs, kicsid árvám! Az sincs, aki egy kanál vizet adjon utolsó órádon! Jaj, beh meglátogatott az Isten, édes Ignáncom!

Tapogatta, simogatta, ajnározta, kényeztette, megkönnyezte, vigasztalta, a szívét súrolgatta, s olyan közel hajlott a szájához, hogy nincs az az emberi lélek, aki ki mert volna jönni rajta. Keresztanyám láttára az is ijedten ugrott volna vissza a testbe.

Kíváncsian lestem, hogy mit fog mondani mindehhez apám, de szegény csak sápadozott és a verejték kiült a homlokára.

— Mit tátod itt a szádat? — vett észre újra keresztanyám. — Délben akarsz szántani menni? Eredj s végezd a dolgodat! Elég bajt csináltál már, ne izgasd ezt a szerencsétlen beteget!

Vállat vontam, s ott hagytam őket.

VaN NEKÜNK egy négyvékás pityókaföldünk Szénacsűr tetején. Azzal küszködtem egész nap. Köves, mocskos hely, s olyan messzi van, hogy megvénül az ember, amíg odaér. Sebesre szántottam a tenyeremet, az ing megbővült a hátamon a fáradtságtól, s amíg itt én rontom magam, apám kíméletesen a lábait nyújtóztatja az ágyban. Kifogytam a béketűrésből és meg sem vártam, hogy az est elálmosodjék, hazamentem.

Alig igazodom be azonban az ekével a kapun, hát jön szembe kisírt szemekkel keresztanyám.

— Csak nincs valami nagy baj? — bökkenek meg.

— Apád jegyzőt hivatott! — szepegi keresztanyám, lüktető hassal,

Ha a falusi ember papot hívat, akkor csak legfeljebb meghal, de ha jegyzőt, akkor végrendelkezik.

— Szóval kitagadott — nehezül el a mellem.

— A haszonélvezetet fenntartotta neked, — szipog a vénasszony — de csak addig, amíg a fehérnéptől tartózkodói, amíg meg nem házasodol. Miért nem. fogadtál szót apádnak? Most aztán választhatsz a birtok és a szerelem közt.

Az apró ördög bennem is mozogni kezdett. De a csütörtökit apámnak. Csak azért se hagyom magam.

— Már választottam! — szántam el magamat.

— Melyiket te? — csillan fel az öregasszony.

— A szerelmet! ...

— Hiszen azt sem tudod, hogy mire való a szerelem!

— Az arra, hogy az ember félrehajtott szarvval lépjék ki a saját kapuján! — botránkoztattam meg keresztanyámat.

— Jobb lett volna, ha kiejtelek a pólyából, mikor keresztelni vittelek! — mondotta szent meggyőződéssel.

— Ne prézsmitáljon, hanem hozza ki az innapi gúnyámat!

— Te, mit akarsz?

— Megyek guzsalyosba!

— Ne menjen el a szépeszed, Dani fiam! — istáit keresztanyám. — Ne dobd el meggondolatlanul magadtól azt a szép birtokot! Egye meg a fene, amennyi fehérnép van a világon! Ahogy a nyak nyúlik, a szerelem múlik, s a sok gond, baj megmarad. Ne menj sehova, lelkem! Nehogy valami bolondot csinálj. Úgysem természeted a szerelem. Hóttodig élvezheted azt a szép birtokot. Nyóc hold, nyolc hold mindenképpen! Fogadj szót keresztanyádnak! Anyád helyett anyád vagyok. Szegény Mári is azt mondaná, ha élne ...

— A harisnyámat, s a vikszos csizmámat! — riasztottam a vén denevért.

Keresztanyám belátta, hogy nincs apelláta. Olyan

lett, mint a hammába hótt gyertya. Szomorúan nézte végig, amíg megmosdom a kútnál, s felöltözöm. Csak akkor vetette oda mérgesen, mikor az utolsót rántottam a harisnyámon, hogy feszesen álljon:

— Mehetsz, jómadár, mert tisztességes leány nem áll szóba veled, csak az afféle kúdus, akinek bolhacsípésből van a gyöngy a nyakán.

— Majd elválik! — vágtam be magam mögött a kaput.

Akkor még nem tudtam, hogy szándékosan rendezték az egész dolgot, ismerte apám a természetemet, s tudta, hogy ha eltilt a leányoktól, csak azért is megházasodom. A betegséget is ezért színlelte a nagy ravasz.

Ezt akkor mind nem tudtam, csak nagyhevesen kiléptem az útra, s csak akkor jutott eszembe, hogy tulajdonképpen nincs is, akihez menjek. Töprengtem a nagyüstökű házak közt, hogy most miafenét csináljak, merre, hova legyek el, mert választott szeretőm sohasem volt. Hol ezt csibbedtem meg, hol abban gyönyörködtem, de csak annyira, hogy meg ne ártson a héjamnak, s az álmomnak. Olyan közel egyet se engedtem magamhoz, hogy belehazudjék a fülembe. Óvatosnak kell lenni, mert ha csak a félkarod árnyékába ereszted is a fehérnépet, mindjárt forró lesz tőle, s a két nagy szeme úgy elfátyolosodik, mintha tetszhalott volna és csak annyit tud mondani: „Ne, Dani, ne!“ — s közben taszít le a lábadról, úgy húzódik hozzád. Erre te olyan boldogtalan szamár vagy, hogy még azt kérded: „Szeretsz?” — mikor láthatnád, ha kakasvakságban nem szenvednél, hogy az egész fehérnép olyan kábult, mint a vadpáva, s csak félesztendő múlva veszed észre, hogy kit vettél el, de akkorra a füled megvékonyodik, mint a szivarpapiros, s mással hozatod ki a házból a sapkádat, hogy ne is lásd a drága párodat. Hát ezért kell meggondolnom, hogy kihez szúrom be az orromat.

Szivart sirítettem, s kezdtem számba venni a falu

lányait. Azt tartották a régiek, hogy szemre, fontra s dologra találjon a feleség.

— Jó szabály, a Pilátusát! — tetszett nekem is.

Szemre itt volna Bara Julika. Alig tizennyolcesztendős, madárhúsú, arányos, szemérmes, mostütköző-mellű, tiszta gyermek még és olyan fehér, mintha minden reggel apácafátyollal törülköznék ... Nem nekem való. Üveg alatt kell őt még tartani. Az anyja is sajnálja reggel felkölteni, olyan törékeny. Nem hordozhatom egy életen keresztül a kalapomban, mint a virágot. Nem nekem való.

Fontra itt volna a Béla Tamás korosabb leánya, Zsuzsa. Nála a terjedelmet s az erőt nem sajnálta a Teremtő. A sarkához veri a legényeket, s akkora, hogy a mezőn egy szőkébb család megebédelhetne az árnyékában. Vagyona, jó kacagása, mindene van, de ő is inkább özvegy embernek való.

Dologra nézvést olyan senki sincs hét faluban, mint a Miklós István árvája, Mári. Az élet őt már kitanította. Komoly, jólelkű, s csak a napra haragszik, mert kurta, s nem lehet eleget dolgozni. Valami vagyonkája is van, de olyan példacsúf szegény, hogy a láttára még a ló is felhorkan.

Éppen azon kacagtam magamban, hogy mit szólna hozzá apám, ha megtréfálnám, s menyének tenném Miklós Márit, mikor a setéiben belém ütközik a pajtásom, Tóth Feri.

— Te itt mit csinálsz egyedül? — lepődik meg.

— Házasodom.

— Mióta?

— Van félórája.

— Veled mi történt? — hökken meg.

Mondom, hogy mi történt.

Kicsit erről is, túl is megvakarja a fejét, de azt mondja:

— Jere velem!

— Hova te?

— Tudok egy leányt. Nekedvalót.

— Ki az, te?

— Azzal te ne törődj, csak jere!

Iklatunk le szótlanul Alszegbe, s hát a Mihók Véri ablakánál áll meg velem.

— De hiszen ő a te szeretőd! — ütközöm meg.

— Egy szót se szólj! ... Ilyen leány nincs több a faluban!

Észhez se térhettem, már meg is koccintotta az ablakot, maga pedig elillant onnan. Alig pillantok Feri után, a leány már ott is van az ablakban. Elhűl, mintha kísértetet látna.

— Szentkereszt legyen velünk, csak nem te vagy, Dani?

— Ez én.. — bátorítom. — Hozzád jöttem.

— Hozzám?

— Becsületes szándékkal ... Ha odaérnék a szívünk, elvennélek feleségül.

— Feleségül? — csapja össze a kezét. — Meg akarsz házasodni? Te? ... Vagy a világ változott meg, vagy az én eszem ment el!

— Ha lehet, szokjál hozzá! — biztatom.

Egyik ámulatból a másikba esik.

— Te, mit ettél vacsorára?

— Én biza csürkeárnyékot! — mondom, mert akkor jut eszembe, hogy nagymérgemben nem is vacsoráztam.

— Akkor süttesd mással ezután is a csürkeárnyékot, mert én nem megyek hozzád feleségül! — húzódott el a kezem ügyéből.

— Azért mert apám kitagadott? — keseredett meg a nyál a szájamban. — Ha nincs vagyon, nem kell a legény.

— Nem azért.

— Hát miért?

— Mert én Tóth Ferinek vagyok a mátkája. Azért! ... Mert őt szeretem tiszta szívemből, igaz lelkemből, s olyan legény nem jöhet, akivel őt én felcserélném. Azért!

— S hátha már itthagyott?

A leány elfehéredett, kissé megszédült az ablakban, a szava csendesebb lett, de mégis azt mondta:

— Akkor is!... Ha itthagyott, akkor is, s neked az Isten adjon jóéccakát!

Mire felocsúdhattam volna, még a lámpát is kifújta.

— Ez mi vala? — kapok a fejemhez.

Alig szédelgek el a harmadik házig, hát Tóth Feri újra ott áll mellettem.

— Köszönöm! — aszondja, mielőtt megcsaphattam volna, hogy ilyen szégyenbe vitt bele.

— Mit köszönsz? — lököm oda a szót barátságtalanul.

— Hogy bizonyossá tettél.

— Mi az anyád örömiben tettelek én téged bizonyossá?

— Abban, hogy szeret.

Még a szája is illatos volt a legénynek, ahogy mondta.

— Ejnye, ördögadta! Velem próbálod ki a szeretődet? — önt el a harag. — Nem tudtad tőle magától megkérdezni?

— Nem mertem.

— Akkora kajla legény vagy, hogy a markodba tyúkot lehetne ültetni s nem mered megkérdezni a leányt, hogy hányadán vagy vele? ... Mit csináltál esztendeig mellette?

Akkorát sóhajtott Tóth Feri, hogy szinte lefújta az égről a holdat.

— Beh gyötrelmes, szép esztendő vala! Majd megtudod te is, ha eljön az ideje.

A hangján hallom, hogy ez nem az a Tóth Feri, akit ismertem. Nézem közelebbről, s hát az ábrázata egészen el van nyálasodva, a szeme felfelé reszket, s a teste párolog az izgalomtól.

— Hát ez a szerelem? — kezdek ébredezni.

— Ez! — mondja Tóth Feri szemérmesen.

— Elég csúf kőtség így kívülről.

— Annál szebb belülről... No, de megyek is, hogy ne szenvedjen szegényke tovább.

Kettőt se lépett, már kifutott a fütty a száján. De milyen fütty, Te jó Isten! Mintha boldog fülemilemadár imádkoznék. Szinte levettem a kalapomat hallatára.

Az éccaka éppen akkor fordult át a másik oldalára, s az alvó házak lejjebb ejtették nehéz Üstökűket. Kicsi szellő futott el a fülem mellett, de egyébként csend volt. Az a csend, mikor a titok pillanatra kinyitja a szemét. Furcsán kezdtem érezni magamat egyedül az út közepén állva. Az éj megbabonázott, s bolondokat kezdettem beszélni magamban.

— Nem élet ez így, egyedül, Dani! Fehérnépen keresztül kell nézni a világot, mint Tóth Feri... Vájjon most mit csinálhatnak? ...

Ügy látszik, ragadós dolog a szerelem, mert elég volt arra gondolni, hogy azok ketten most mit csinálhatnak, engem is mindjárt kivert, mint a himlő. Egyszer csak érzem, hogy a két lábam édesen bizseregni kezd, nehéz lesz a lélekzetem, ajkamra furcsa ízek gyűlnek, s úgy ragyogok az éccakában, mint egy boldogtalan angyal, a másik pillanatban pedig lehervad minden bennem, s a vérem aranypatakja elfeketedik, mellem elnehezedik, s az orrom a bánattól szakad le a helyéről. Aztán újra kezdődik minden. Hol a szájamat nem bírtam összefogni a jóérzésektől, hol keseregtem az élet hiábavalóságai felett.

— Menj haza, Dani, — biztattam magam — míg az a csepp eszed is el nem megy, ami még megvan!

Teljesen lebágyadva, kedvtelenül mentem haza. Ügy megártott a szerelem, mintha már húsz éves házas volnék. A házba nem mehettem be a kitagadás miatt, azért hálni az istállóba húzódtam, s a lovak jászlában bő szénából párnát csombolyítottam a fejem alá, s keservesen kinyújtóztam. Fecske, a ló észrevette, hogy nincs rendben a lelkiállapotom, mert megszagolta a szívemet, s beleprüszkölt az arcomba.

— Mondd meg, Fecske, hogy én most mit csináljak! — kérdeztem, de a ló csak szomorúan tartotta fölöttem a lámpását.

Félóra múlva ismét a szívem fölé hajlott a ló, mint a doktor.

— Azt ugyan szagolhatod, — panaszkodtam — mert azzal nagy baj van. Nem vagyok én már a régi, Fecske!

Úgy látszik, hogy megértette a szót, mert két nagy könnycsepp gyűlt a szemébe, amitől egészen elérzékenyedtem, s forrón megöleltem a nyakát.

— Köszönöm a részvétedet, Fecske!

Egyideig szótlanul néztük egymást, mert sem én nem bírtam aludni, sem a ló.

— Mondd meg, Fecske, — bizalmaskodtam — kapok-e az életben olyan hű szeretőt, mint ez a tetves Tóth Feri!

Láttam, hogy szakad meg a szíve a lónak, mert nem mondhatja meg a véleményét.

— Ne búsulj azért, — vigasztaltam — mert neked a jobb. Látod, én folyékonyan tudok beszélni, s még sincs, akinek azt mondhatnám: „Szeretlek!”... Nem élet ez így, Fecske!

Közben az idő odakinn megváltozhatott, mert úgy besötétedett, hogy nem tudtam megállapítani, hol szuszog a ló. Én azonban beszéltem tovább. Egészen kiöntöttem a szívemet. A bennem lobogó érzésektől a jászol kezdett lassan kivilágosodni. Egész életsoromat elmondottam a lónak. Az néha megértőén bólintott, hogy csak beszéljek, mert hallgatja. Egészen belelovalt a vallomásokba. Éppen azt fejtegettem, hogy mit csinálok, ha megházasodom, mikor látom, hogy a ló elaludt a lábán.

— Hát te is, te is, Fecske? — sóhajtottam szomorúan és erőszakosan behunytam a szemeimet, hogy semmit, de semmit se lássak ebből a cudar világból.

2

Arra ébredtem, hogy a fejein a jászol oldalához verődik. Nézem, mi az, s hát látom, hogy a ló a fejem alól eszi ki a szénát. Pofon ütöttem, s kijózanodtam.

Kiugrottam az ajtón, mert már tűrhetetlen volt a lószag az istállóban, s hát látom, hogy apám már fenn van. Egymásra néztünk, s elkezdtünk mind a ketten tiszta lelkűnkből kacagni.

— Kied-e ez, vagy csak a hazajáró lelke? — vigyorogtam.

— Ez én!

— Hát nem hala meg?

— Nem érdemes! — barátságoskodott. — Te az éccaka hol tekeregtél?

— Én biza szeretőt keresni.

— S kaptál-e?

— Én igen, egyet, de az is a másé volt.

— A másé mindig jobb ízű! — tudta apám, de több szót nem vesztegetett az én lelki felfordulásomra. — Van-e még szántani való?

— Estére végzek a szántással — nyugtattam meg.

— No, akkor kérj frustukot keresztanyádtól, s indulj!

Mindjárt tudtam, hogy valami nyomja a szívét keresztanyámnak, mert nagyon kedvemben járt a frustokkal. Akkora gömbölyű puliszkát főzött, hogy fordult le az asztalról és sem a tejet, sem a túrót nem sajnálta el. Olyan hasat raktam, hogy még a szájamat is restellettem megtörülni.

Csak azt várta keresztanyám, hogy apám kilépjék az ajtón, mindjárt hozzám sündörgött bizalmasan.

— Te, Dani! Kinél voltál az éccaka?

— Én a baglyoknál, de nem voltak otthon — tréfáltam, mert láttam, hogy a sírban se lesz nyugodalma, amíg meg nem tudja, hogy kire vesztegettem az éccakámat. Olyanokat mondtam neki, hogy a szalonnát mérgiben „kifelejtette^11 a tarisznyából, s az ebédnél száraz kenyérre maradtam, de a jó kedvemet ez se tudta elrontani. Igaz, hogy a lónak szégyellem a szemébe nézni, mert látta a gyengeségemet, különben olyan szépnek és különösnek nem láttam a világot, mint azon a reggelen.

Már a határban jártam, mikor a nap felbútt a hegyek mögül. Éppen szembe mentünk egymással. Máskor számba se vettem, de most nem bírtam megállani, hogy oda ne rázzam neki a kalapomat: „Szervusz Nap! Hát te is felkeltél?... A hegyek nehezen tértek magukhoz az éjjeli kábulatból, fehéren ködlött a fejük, mint a reggeli gondolat, a varjak még nedvesek voltak a harmattól, s a torkuk még jobban elrekedt. Ott ültek félig öntudatlan az ágakon, ahová az éjjeli álom ragasztotta őket. A pacsirta azonban már a felhők között lebegett s dalolva gyönyörködött a világban. Volt is miben, mert ma különösen gyönyörűséges volt minden. A mezőkön tiszta harmat-takaró csillogott és fény úszott fölöttük arany hullámokban, melyek a hegylábakban megtorlódtak a bőségtől és menyországgá szőtték a virágos kökénybokrokat és fákat. A szemem káprázott, fülem lágyan zúgott, mintha minden gyenge fűszál nekem muzsikálna. Innen a hegy tetejéről messzi elláttam a fehér semmibe vesző végtelenségbe és névtelen vágyak kezdték kínozni a szívemet. Az eke elé fogott két lovam úgy ragyogott, mintha színaranyból volna és kétakkorára nőtt a fényben. Varázslatnak kellett lennie, mert a föld is másképpen omlott az ekevasam előtt, mintha minden porszem élőlény volna. Alig kellett megérintenem az ekeszarvát, olyan magától ment a szántás. A lábam alatt — bizony Isten — beszélt a föld. Hogy mit beszélt, azt nem tudnám megmondani, de egyszerre más értelmet kapott tőle az életem és teljesen magáévá tett. Különös erős áradtak fel belőle a testembe és szinte beleláttam fekete méhébe, mintha Isten a magáéval cserélte volna ki a szemeimet. Olyan különös volt ez az érzés, hogy megállítottam a lovakat és le kellett ülnöm, hogy valamennyire magamhoz térjek ... Végül rájöttem a titokra: Eddig a föld csak az enyém volt, de mostantól fogva én vagyok a földé. Testestől lelkestől hozzá tartozom, jobban, mint az édesanyámhoz. Most már semmi olyan nem történhetik ezen a világon, ami erről a földről elpusztíthasson.

— Gyí, Fecske, Szellő! Most már folytathatjuk a szántást, mert tudom én, amit tudok!

Még keresztanyámat is meg tudtam volna ölelni, akkora kedvem volt. Csuda, hogy két fehér galamb nem szállott a két vállamra. Csak kacagtam a köves hegyoldalakban kínlódó, káromkodó, nekikeseredett szántó embereket, akik úgy vannak az élettel, mint a didergő cigány: a fát a kezében fogja, a helyett, hogy tüzet tenne belőle s a lángjánál melegednék. Nincs is áldás az ilyen munkán.

Olyan erővel dőltem neki az ekeszarvának, hogy úgyszólván én taszítottam előre a lovakat a barázdában s mikor a vetésre került a sor, a törökbúza félig kikelt a forró markomban. Se nem láttam, se nem hallottam, csak szórtam az aranysárga magot, hogy még csengett, csengett bele, s még a repülő madár is megállóit a levegőben, hogy bennem gyönyörködjék. A földünk fejénél halad el a tagút, s azon sokan jártak, de senki szótétetien nem hagyta az én munkámat, nagy kedvemet.

— Ugyan virágzói! — támadt rám elsőnek a két ganés fenekű zsebbeli tehénkéje után lődörgő, vén, folyósszemű Dáné Gergé bá.

— Messze ne menjen, — adtam vissza a szót — mert erre küjjebb kölykező nyulak vannak, nehogy megcsudálják magát!

— Szakassza meg a köhögés a nyakadat! — morgott tovább Gergé.

Az utolsó szép, fekete pántlikákat énekelve hasogattam, s a nyakszirtembe taszítottam a kalapomat, hogy verje az áldott napfény a homlokomat, mikor a kevély Zólya Mihály ráhunyorgott a munkámra:

— Te itt mit csinálsz?

— Nem látja, hogy szántok?

— Szántasz az apád fülit! — bődült rám, mintha neki dolgoznám. — Szántás ez neked? ... Hiszen csak futkosol a föld tetején, mint az egér. Nem látod, mekkora vétkeket hagytál?

— Itt-ott bizony kissé megfutott az eke, de a követ az se vágja.

— Ha az én fiam volnál, rég kivetettelek volna a földemről, de jó nektek így is... No, csak bőgedezz tovább!

Azért állott meg, hogy megmondhassa: „Jó nektek így is!“ — Hogy lenézhessen minket, s tanuljuk meg, hogy akkora gazda nincs a faluban, mint Zólya Mihály. Nem rossz ember különben, csak az orrát hordja magosan. Ez az ő gyönyörűsége. Csak így ér pénzt neki az élet. Meg tudtam volna felelni neki, de mért rontsam el a kedvét. Ma olyan szép nap van, hogy senkit se tudnék megbántani. Legyen neki kedve szerint, hiszen úgyis csak addig tart ez a földi élet, amíg a bő harmatcsepp lefordul a fűszálról.

Időm se lett volna sokáig helytelenkedni Zólya Mihállyal, mert szomszédom érkezett: a Péter András kisebbik leánya, Anikó. Ügy rácsodálkoztam, mintha most látnám először az életben. Sudármagos, arányos, fekete szemű, alig kibomlott leány. Se kevés, se sok rajta a hús, de ami van, az a helyén van. Tartása egyenes, a lépése lágy, minden mozdulata könnyű. Színes, sugárzó, mintha az ő bőre alól kelt volna fel ma a nap. Hijnye be szép ez a kecskebéka! Hol volt a szemem, hogy eddig nem láttam?

— Jó reggelt, Dani bácsi! — köszön kedvesen. — Kell-e segítség?

— Igen, ha megvénülök — gyönyörködöm benne.

— Akkor ne jöjjön közel hozzám! — mókázik a lelkem.

S én még azt hittem eddig, hogy két szót se tud felváltani.

— Pedig én szeretnék a nagyapád lenni! — villantom vissza a szót.

— Miért?

— Hogy az ölembe ültethesselek.

— Mit szólnának hozzá az emberek?

— Ha nem látják, nem bánják!

— Anyatéj kell még nekem, nem legény! — huncutkodik szemérmesen.

Szeretem az ilyen csíkeszű fehérnépet, aki az első szóra nem süti le a szemét ábrándosán, mint a borját nyaló tehén.

— Bátoríts egy kicsit, no!

— Minek? így is túlságosan bátor.

Az pedig nem volt igaz, mert magam is csodálkoztam az elfogódottságomon. Máskor hamar a szívemhez kanyarítottam a lányt, de Anikóval másképpen vagyok. Már a látása is megzavarta a belső részemet. Jó lesz vigyázni, mert bolond nap ez a mái, s még neki talál vinni a házasságnak. Idejében lesrófoltam a kedvemet.

Még az hiányzik, hogy egész életében velem tiszteltesse magát.

— Merre indultál? — nézem a vállán a villát, gereblyét.

Kissé meglepődött, hogy a széptevésből ilyen hamar kiestem.

— Csak ide kaszálót tisztítani!

— Ráfér! — nézem a kaszálót, amelyik tőszomszédos velünk.

— Szegény fű! — néz rá részvéttel a leány is.

A szó megütött, s ahogyan mondta, méginkább. Bizony „szegény fű“, mert a hely tele van honcsogtúrással, vadvizek megerezték, a tavalyi száraz avar lefojtotta, az őszi pókok összenyálazták, szelek megtépték, a tövis is felverte.

— Lesz dolgod vele!

Anikó azonban nem esik kétségbe. Gyorsan nekivetkezik. Leteszi a lájbicskáját, a rokolyából kilépik, keszkenővel hátraköti a haját. Pillanatok alatt egészen más leány áll előttem. Karcsúbb, magasabb. A nap valósággal átsüt a testén. A két melle két rózsabimbó, s az ing lágyan hull rá, mintha fehér szemfedővel volna leterítve. Nemcsak az én, de még a lovak szája is tátva maradt ekkora szépség láttára. Fecske úgy nézett rám, mintha azt mondaná: „Ez az igazi, Dani!“

Már az igaz, hogy a ló szemellenzőjél az én fejemre kellett volna tenni, hogy ne lássak, mert a munkám e perctől kezdve nem sokat ért. A kezem ugyan rajta volt az ekeszarván, de a szemem csak a leányt leste. Csúnyán megzavart ez az Anikó. Ű dolgozott, s én fáradtam el tőle. Úgy húzott a nehéz szívem, hogy belegörnyedtem, bevallók én mindent, úgy, ahogy van. A teste látványát még valahogy megszoktam volna, de ez a lány — más volt, mint a többiek. Nem mosolygott rám bátorítóan minden mozdulata után, hanem úgy dolgozott, mintha ott se volnék.

— Hó! — állítom meg a lovakat. — Te mit csinálsz, Anikó?

— Mit? — egyenesedik fel. — Hát visszaültetem a füvet!

Ennyire kinőttem az Isten markából, de még se nem láttam, se nem hallottam, hogy valaki a gereblyétől kitépett füvet visszaültette volna. A keze reszketett az aggodalomtól, hogy vájjon megfogamzik-e, nem hal-e meg az igénytelen, semmi fűszál. Nem azt bánta, hogy villányi szénával kevesebbjük lesz, hanem a fű életét szánta. Nem természetes, amit ez a leány csinál, de nem szóltam semmit, csak szántottam tovább.

Hát ebből az együgyű, kicsi cselekedetéből ismertem meg Péter Anikót, s mindjárt úgy éreztem, mintha örök idő óta édestestvérek lettünk volna. Elgondolkodva szántogattam tovább, nem szóltam többet hozzá, a szememet is alig emeltem fel a barázdából, de nem hiszem, hogy volna még fehérnép, aki jobban megbecsülné Isten áldását, mint ő ... Belőle lenne már feleség ... Szegény emberek, az igaz, a madár hamar átszökdösik a pár hold földjükön, de ... lenne belőle feleség. Lenne! ...

Ha a lovak maguktól meg nem állnak, észre sem veszem, hogy végére jutottam a szántásnak. Ők azonban tudták, hogy a záró barázdát mélyen és nagy gonddal kell meghúzni, nehogy a szomszéddal baj legyen miatta.

Azt is a többi mellé döntöttem.

Mintha percre kiszámítottam volna, akkor kondult meg a déli harangszó, s az emberek a földeken felegyenesedtek. Én is kifordítottam az ekét a földből, s felpillantottam az égre: „Édes jó Istenem! Odaszóltam Anikónak:

— Hagyd abba te is!

Lehelletnyit megárnyadva jött hozzám a fa alá, s ott ketten szótlanul elhallgattuk a déli harangszót, hogy szentelje meg a lelkünket s a mindennapinkat.

Az elemózsia-elévétel olyan mint a gyónás. Egész életét leleplezi vele az ember. Anikó is fekete kenyerecskéjével, ösztövér szalonnájával, fej-hagymájával kiterítette a földre a mindennapi sorsát.

— Nem is merem megkínálni, olyan szegény, — hebegte elhalványodva.

— Te azt egyet se búsuld, mert annál áldottabb! — feleltem meghatottan. — A Jézus teste is csak darabka kenyér.

Ügy is ettük, mint Jézus testét. Ha testünknek nem is használt sokat, a lelkünket annál szebbé tette. Be is kaptuk olyan jóízűen azt a pár morzsát, hogy madárnak való se maradt. Jót húztunk rá a csicses korsóból, s arra jókedvűen végigtörültem a számat a kezem hátával:

— No, most vess egy pecsétet rá, ha nem, téged is megeszlek, olyan éhes vagyok!

Ha nyomban felakasztanak, akkor se tudtam volna elhagyni a csókot. Minél inkább körmök Anikó miatta, annál jobban esett. Igaz, hogy mind a ketten kifogytunk a lélekzetből utána, s még most is érzem testecskéjének küszködését. A lovaim félretartották a fejüket, hogy semmit se lássanak, de a fölöttünk lévő fáról leszólott az odarebbent sárgarigó:

„Jó volt-e, fiú?“

Nekem jó, de a leánynak — úgy látszik — megártott. Előbb piros lett, mint a vér, utána elszíntelenedett, s olyan szégyen ült a szemeiben, hogy megijedtem tőle.

— Tehóte! — kiáltottam rá, mert már rogytak meg az inai. — Mi a fene lelt?

— Jaj, mit csinált velem? — pihegi fehér szájjal.

Láttam én még ártatlanságot életemben, de ekkorát nem. Nem természetes dolog, hogy egy hirtelen csók így elvegye az erejét egy leánynak. Még fel is bosszankodtam.

— Kutya harapása szőritől gyógyul-é — mondom, s újra a karjaimba kapom Anikót, de ha hirtelen le nem ültetem, még tán el is esik. Arca, szája hideg volt, mint a jég-

— Haragszol? — esik meg rajta a lelkem.

— Hát szabadott ezt csinálni velem, amiért szegény leány vagyok? — panaszolja könnybe tört szemekkel.

— Tán nem sírsz ezért a kicsiségért? — mondom, de mindjárt meg is haragudtam magamra, hogy ilyen szamárságot beszélek. Mert igaza van ennek a leánynak. Nem kicsiség, amit vele csináltam, hanem nagy emberi megbántás.

— Engedj meg! — kérleltem, de oda se hallgatott, hanem bánatosan összekapkodta a kevés holmiját, átvitte a saját földjükre, s letette a határkő mellé. Pár araszos ugyan az a kaszáló, de akármilyen kicsiny is, az ő földjük, a tulajdonuk, amelyen senkinek sincs joga őt megtámadni. Szent és sérthetetlen védelmező. Ezért költözött el az én fám alól. Ha pofon ütött volna, nem esett volna olyan rosszul.

— Értem! — mormogtam magamban, s egyszerre olyan fulladt lett a mellem, mintha kígyót nyeltem volna. A mező se ért már semmit. Amennyire reggel örvendettem, most úgy haragudtam mindenre, s ha vert arannyal tele pénzes fazekat tesznek elém, azt is felrúgom kedvetlenségemben. A lovaknak minden kicsiségre nekikáromkodtam, s fekete volt az orcám, mintha varjukra néztem volna. A boronát durván löktem a földre, s a két lónak a bőre is reszketett a félelemtől, amíg elébe fogtam. Eleinte még fel-felrémlett, hogy elszalasztott bolond vagyok, de aztán annál jobban elsetétedtem.

— Gyű, az apátok ... ! — károgtam rá a lovakra, hogy indítsam a boronálást, de minden visszájára sikerült. A borona nehezék nélkül csak táncolt a göröngyökön, ide bukott, oda rogyott, csakhogy fel nem fordult.

Éppen kő után néztem, hogy a boronára vessem, mikor az ösvényen előbukkant az Isti Jóska hegyes leánya, akit apám nekem szánt feleségül, s akivel esztendő óta eszi az életemet. Nagy, városon hizlalt, tapasztalt fehérnép. Sohasem állhattam.

— Szerusz, Dani! — billeg oda.

No, ezt is jókor hozta ide az angyala.

— Ugyan felcicomáztad magad a mezőre! Széket mért nem hoztál magaddal, hogy legyen, amire ráültessünk? — csúfolódtam. — Jaj, hol kapjunk neked helyet, ha nem az én ölemben?

— Az úgy látom, el van már foglalva! — néz át irigyen a másik leányra.

— Anikót hagyd ki a játékból! — figyelmeztettem, de ilyenkor a fehérnép se nem lát, se nem hall.

— Ügy-e szeretnéd, hogy a karod közé bágyadjon?

— Isten hallgassa meg a szádat! — mondom csak azért is.

— Az ilyen fehérnépnél nem kerül sokba! — sérti meg durván.

Erre piros lobot vetett a szemeim előtt a világ, s nem tudom, mi történik, ha Anikó közbe nem veti magát.

Percekig összefogózva, szótlanul állottunk, aztán belenéztem a leány szemeibe, és mindent tudtam.

— Hiszen te engem féltesz! ... Hiszen te...

Elmosolyodtam és ismét hajnalodni kezdett a szívemben. Sok minden szép dolgot megjárt hirtelenében az eszem, s úgy kiléptem ebből a jelenvaló világból, hogy még csudálkoztam is, hogy mit keres itt az Isti Jóska nehézfarcsukú leánya. Már rá se tudtam haragudni, csak intettem, hogy menjen a dolgára. El is ment félelemtől, haragtól lüktető tokával, de le se bukkant a feje a domb mögött, Anikó jött a nyakamra mérgesen:

— Nem szégyenli magát, így bánni egy leánnyal?

— Szeretem, ha haragszol! — gyönyörködtem benne, s ha nem ugrik újra a határkő mögé, ismét megölelem.

Úgy állottunk szótlanul egymás mellett, mint két liliomszál, piros pára áradt az orcánkról, s a tekintetünktől szédült a világ. Felséges érzés volt.

— Ha azonnal belém nem kapaszkodói, mindjárt a mennyországba emelkedem! — súgom oda. — Te nem úgy vagy?

Látom azonban, hogy Anikó mennybeemelkedése helyett nagy sóhajtással rágyengül a határkőre.

— Így is jó! — mosolygok és az övé mellé hajtom a fejemet. — Mondjam-e, hogy szeretlek? — pusmogom a fülébe.

Sem igent, sem nemet nem mondott, csak kőre hajtott fejecskéjével elnézett messzi a világba. Megjárta az eszemet, hogy ismét megcsókolom, de sajnáltam felébreszteni.

— Lám, mit nézel? — mondom e helyett és az övé mellé simítottam én is az arcomat.

Annál szebb látvány semmi sincs, mint így látni a világot. Aki nem hiszi, próbálja meg. Ráértem számontartani mindent, mert Anikó meg se moccant.

Először az tűnt fel, hogy így nézve milyen más minden. A hegyek, mintha a levegőben lebegnének, a mezők belefutnak az égbe, a nap fényes köde hullámzik rajtuk, mint a tenger, az erdők a felhők közé vesznek és olyan az egész táj, mintha álmodban látnád. Az Anikóék kicsi kaszálója is háromakkorára nyúlott a tekintetem előtt, hogy a mi földünkről ne is beszéljek.

— Látod-e, ha szeretjük egymást, mindjárt megnő a birtokunk? Ni mekkora gazdák lettünk! — gyerekeskedtem.

A leány nem is válaszolt, pedig érzem, hogy igaz és szép mondás volt.

— Nyikkanj már te is valamit! — biztatom. — Én már kifogytam a szóból.

Anikó azonban csak feküdt a földön, hol fehéren, hol pirosan, mintha napszúrást kapott volna. Sokáig nem lehet az effélét nézni. Próbából, csak azért, hogy lássam, magánál van-e, orcájához értettem a számat, de úgy felpattant, mintha darázs csípte volna meg.

— Mit csinál?

— Próbálgatom, hogy lennél-e a feleségem! — igyenesedtem fel én is becsületesen.

— Jaj, Dani! Mit beszél? — didergett a fogai közt a szó.

— Én az egyigazat!

— Feleségül akar venni?

— Ha eljössz hozzám ...

Kissé megingott a szavam szédületétől, s inkább csak önmagának mondta:

— Nem bírom elhinni... Ha elhihetném!... Nem jádzik velem? Hiszen nekem semmim sincs!

— Mindjárt lesz! — biztatom, s azzal két marokra fogom a földbe ásott határkövet.

— Mit csinál, az Istenért?

Én azonban csak nyögök az erőlködéstől, s kikapom a határkövet a földből. Messzire hajítom.

— Utat hozzád! — mondom dicsőségesen. — Most már nem választhat el minket semmi egymástól! Most már elhiheted, hogy szeretlek! Most már nem mondhatod, hogy szegényleány vagy! Most már ... csókolj meg te kecskebéka!

Ma se tudom, hogyan került a mellemre a leány, csak látom, hogy hol zokog, hol kacag.

— Dani... Dani... Dani... — bugyogott az állam alá búvá, s én büszkén néztem a világba, mintha ebben a percben derült volna ki, hogy a király fia vagyok.

Az első félénk csókot ugyan csak az ádámcsutkámra kaptam tőle, de én ettől is úgy elbődültem magam örömömben, hogy az egész mező felijedt tőle.

Mi azonban Anikóval megfeledkeztünk mindenről, s ha napszállat felé apám fel nem költi a lovakat, tán még most is aludnának.

Éppen a fa alatt számigáltuk az életet, mikor dühösen odatoppant. Mikor azonban meglátott kettőnket, összeszorított markából kieresztette a haragot, a szeme megvillant, nyalintott egyet a száján, s barátságosan odaszólott nekünk:

— Csak beszélgessetek! Én majd elvégzem azt a kevés boronálást, ami még hátra van!

3

Az MÁR IGAZ, hogy az erdőnek füle, a mezőnek szeme van. Haza se értem a szántásból, az egész falu tudta, hogy mi történt, pedig Anikóval kerültük a feltűnést, amíg itt nincs az ideje a nyilvánosságra hozásnak. A falu végén megvártuk, míg a disznócsorda haza poroz nagy füllóbálással, s a marhák is haza kényelmeskednek az úton. Cigányhasa volt már az estnek, mire beóvakodtam a kapunkon. Apám éppen az udvaron tátotta a száját, mikor beléptem.