Borítószöveg

Kilencvennégy éves vagyok. Rendkívüli élet jutott osztályrészemül; csak most kezdem felismerni, hogy mennyire rendkívüli.

Fiatalkoromban úgy éreztem, hogy odakint a szabadban az érintetlen, őseredeti természet vesz körül – ez azonban nem volt egyéb, mint illúzió. Korunk nagy tragédiája – az érintetlen természeti környezet folyamatos zsugorodása és a biológiai sokféleség, a biodiverzitás csökkenése – alig észrevehetően nap mint nap itt zajlik körülöttünk.

Tanúja voltam ennek a hanyatlásnak. Az Egy élet a bolygónkon a tanúvallomásom, egyben a látomásom is. Történet arról, miként követtük el a leghatalmasabb tévedésünket, és annak felvázolása, hogy ha haladéktalanul cselekszünk, hogyan tudjuk helyrehozni ezt a tévedést.

Ma még – utoljára – van esélyünk arra, hogy tökéletes otthont teremtsünk magunknak, és helyreállítsuk az épségét annak a csodálatos világnak, amelyet örököltünk.

Csak akarnunk kell.

Földünkön az élővilággal osztozunk, mely az elképzelhető legcsodálatosabb, évmilliárdok alatt kialakult létfenntartó rendszer. Bolygónk stabilitása azonban megingott, miközben a biológiai sokféleség vészesen lecsökkent – a kettő ugyanis szorosan összefügg. Helyre kell állítanunk a biodiverzitást, amit oly kíméletlenül pusztítottunk. Ez az egyetlen kiút a magunk által előidézett válságból. Vissza kell vadítanunk a világot.

A könyvhöz kapcsolódó film, Egy élet a bolygónkon címmel, a Netfilxen látható.

Sir David Attenborough (1926) a világ legismertebb és legnépszerűbb brit természetfilmese.

Olyan legendás, mára klasszikussá vált BBC-filmsorozatokat készítése fűződik a nevéhez, mint az Élet a Földön (1979), Az élő bolygó (1984), Az élet megpróbáltatásai (1990), A növények magánélete (1995), A madarak élete (1998), A kék bolygó (2001), Az emlősök élete (2002), a Bolygónk, a Föld (2006) és az Élet hidegvérrel (2008).

1985-ben II. Erzsébet királynő lovaggá ütötte. Sir David Attenborough a Royal Society tagja, és fáradhatatlan képviselője a természetvédelemmel kapcsolatos kezdeményezéseknek.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Attenborough with Jonnie Hughes: A Life on Our Planet.
My Witness Statement and A Vision for the Future

Witness Books, London, 2020

Fordította Makovecz Benjamin

A szerző köszönetét fejezi ki a Természetvédelmi Világalapnak (WWF), amiért könyve megírása és a hozzá kapcsolódó film elkészítése során tudományos és természetvédelmi tevékenységéről adatokat bocsátott a rendelkezésére.

Copyright © 2020 by David Attenborough Productions Ltd

Hungarian translation © 2020 Makovecz Benjamin

Magyar kiadás © 2020, 2023 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Two Associates

Borítóillusztráció (ammonitesz) © Lizzie Harper

Szerzőfotó © Sarah Dunn/BBC Photo Library

ISBN 978-963-633-125-2

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

BEVEZETŐ

A legnagyobb
tévedésünk

Az ukrajnai Pripjaty egyetlen olyan helyhez sem hasonlít, ahol eddig jártam. A végső reményvesztettség uralkodik itt.

Valaha igen kedves, kellemes város volt sugárutakkal, szállodákkal, egy főtérrel, egy kórházzal, parkokkal és vásártérrel, postahivatallal és vasútállomással. Volt több iskola és uszoda, kávéházak és bárok, a folyóparton egy vendéglő; üzletek, bevásárlóközpontok és fodrászatok; egy színház és egy mozi, egy bálterem, sportcsarnokok és egy futballstadion atlétikai pályákkal. Megvolt itt minden, amit az emberiség megalkotott ahhoz, hogy kellemesen és elégedetten lehessen élni – mesterséges környezetünk fontos és értékes elemei.

A város kulturális és kereskedelmi központját a lakóövezet veszi körül. Százhatvan lakótelepi magasház, amelyek telepítésénél figyelembe vették egy értelmes és gyakorlatias út- és utcahálózat kialakításának szempontjait is. Minden lakásnak van erkélye, és minden tömbházban működött egy mosoda. A legmagasabb toronyház húszemeletes, és mindegyiknek a tetején ott díszeleg egy hatalmas fémszerkezet: az alkotókat jelképező sarló és kalapács.

Pripjaty városát a szovjethatalom hozta létre az 1970-es években, a lázas építkezések időszakában. Vagy 50 ezer ember gondosan megtervezett otthona volt, modernista utópia, ahol a béketábor legkiválóbb mérnökei, kutatói és családjaik éltek. Egy, az 1980-as évek elején készült amatőr filmen láthatjuk őket, ahogy beszélgetnek, mosolyognak, babakocsit tolnak a fákkal szegélyezett, széles utcákon; van, aki balettmozdulatokat gyakorol, mások az olimpiai méretű medencében úszkálnak vagy a folyón csónakáznak.

Pripjatyban ma senki nem lakik. A falak omladoznak. Az ablakok betörtek. A szemöldökgerendák megroppantak. A sötét és üres épületekben járva nagyon figyelnem kellett, hogy hová lépek. A fodrászatban feldőltek a székek, körülöttük porlepte sütővasak és összetört tükrök szilánkjai. A bevásárlóközpont mennyezetéről félig leszakadt fénycsövek lógnak. A városháza széles márványlépcsőjét elborítják a feltöredezett, feltépett parketta darabjai. Az iskolákban az osztálytermek padlóján tankönyvek és füzetek hevernek; még olvashatóak a kék tintával írt, csinosan sorakozó cirill betűk. Az úszómedencék kiszáradtak. A lakásokban összeroskadtak a kanapék. Az ágyak elpenészesedtek. Csaknem minden teljesen mozdulatlan. Az ember megriad, ha valamit hirtelen megmozdít, meglebbent a szél.

Ahogy egyik helyiségből a másikba lépek, mind kézzelfoghatóbbá és gyötrőbbé válik az emberek hiánya. Ez a hiány a mindenütt jelen való és mindent átjáró valóság. Jártam más lakatlan városokban is – Pompejiben, Angkorvatban és Machu Picchuban –, de itt a mindennapi környezet képei különös erővel irányítják a figyelmet az elhagyatottságra. Az építmények és a környezet tárgyai annyira ismerősek, hogy a teljes kihaltságot képtelenség csakis az idők múlásának tulajdonítani. Pripjaty a mélységes és tökéletes reményvesztettség színtere, mert itt minden – a hirdetőtáblák, amelyeket már senki sem böngész, az előadóteremben elejtett logarlécek, az összetört zongora a kávéházban – arról tanúskodik, hogy az emberiség elveszíthet mindent, amire szüksége van és amit értéknek tekint. Ezen a bolygón egyedül mi, emberek vagyunk képesek arra, hogy világokat teremtsünk, és aztán elpusztítsuk ezeket a világokat.

1986. április 26-án a közeli Vlagyimir Iljics Lenin Atomerőmű – a csernobili erőmű – négyes számú blokkja felrobbant. A baleset a rossz tervezés és a kezelőszemélyzet által elkövetett hiba következménye volt. A csernobili reaktornak voltak fogyatékosságai, amelyekkel a személyzet nem volt tisztában, ráadásul gondatlanul is végezték a munkájukat. A katasztrófa a hibák és tévedések miatt következett be – ez a legkíméletesebb magyarázat.

A viharos szelek a Hirosimára és Nagaszakira ledobott atombombák együttes radioaktív szennyezésének négyszázszorosát sodorták Európa felé. Hullott az esőcseppekben és a hópelyhekben, számos országban bejutott a felszíni vizekbe, behatolt a talajba, és végül megjelent az élelmiszerláncban is. Még vitatott, hogy a szennyezés milyen mértékben növelte a koraszülések számát, de a becslések szerint több százezer esetről lehet szó. Sokak szerint Csernobil az emberiség történelmének legköltségesebb környezeti katasztrófája volt.

Ez azonban sajnos nem igaz. Az elmúlt évszázad nagy részében alig észrevehetően valami egészen más bontakozott ki napról napra az egész földkerekségen – az ok itt is a rossz tervezés és az emberi hibák sorozata volt. A bajt nem egyetlen, balszerencsés eset idézte elő, hanem az, hogy a megértés és a gondosság bajt hozó hiánya jellemezte minden tevékenységünket. A kezdetet nem valamiféle robbanás jelentette; a folyamat az egész bolygóra kiterjedő, sokféle és sokszorosan összetett folyamatok mentén némán és jeltelenül indult meg, mielőtt bárki felismerte volna. A változások méréséhez nem egyetlen műszerre van szükség. Kutatások és tudós tanulmányok százai kellettek ahhoz, hogy meggyőződjünk róla: valami történik. A hatások mélyrehatóbbak lehetnek annál, mint hogy néhány különösen szerencsétlen országban elszennyeződik a talaj meg a felszíni vizek; meginoghat és összeomolhat minden, amin mai világunk és civilizációnk alapul.

Ez korunk valódi tragédiája: a biodiverzitás egyre gyorsuló csökkenése. Ahhoz, hogy bolygónkon valódi erővel és lendülettel lüktessen az élet, a biodiverzitásnak hatalmasnak kell lennie. A bolygó csak akkor működhet hatékonyan és egészségesen, ha milliárdnyi különböző élőlény használja ki a számtalanféle erőforrást és életlehetőséget, ha fajok milliói élik egymásba fonódó és egymást segítő, fenntartó életüket. Minél szélesebb a biológiai sokféleség, annál nagyobb biztonságban élhet minden élőlény, köztük mi, emberek is. De azzal, ahogyan ma mi, emberek a Földön élünk, pontosan ezt a sokféleséget taszítjuk hanyatlásba.

Mindannyian vétkesek vagyunk, még ha nem a saját hibánkból is. Csak az elmúlt néhány évtizedben kezdtük megérteni, hogy mindannyian egy olyan emberi társadalomba születtünk, amely természeténél fogva mindig is fenntarthatatlan volt. Most azonban, hogy már tisztában vagyunk ezzel a ténnyel, választanunk kell. Folytathatjuk eddigi gondtalan életünket, nevelgethetjük gyermekeinket és élhetünk az általunk felépített modern társadalom kínálta célok eléréséért, fittyet hányva annak, hogy a katasztrófa már a küszöbünkön áll. De változtathatunk is a helyzeten.

Ez a választás korántsem egyszerű. Végül is emberi dolog ragaszkodni ahhoz, amit ismerünk, és félni attól vagy figyelmen kívül hagyni azt, amit nem. Amikor a pripjatyiak reggelente elhúzták a függönyüket, és kipillantottak az ablakon, pillantásuk elsőként az atomerőműre esett, amelyik aztán egy napon elsöpörte, tönkretette az életüket. A város lakóinak többsége ott dolgozott, a többiek pedig az ő kiszolgálásukkal keresték mindennapi kenyerüket. Sokan bizonyára tisztában voltak azzal, hogy mekkora veszélyt jelent az erőmű közelsége, de kétlem, hogy bármelyikük is a reaktorok leállítását óhajtotta volna. Csernobil hatalmas kincset: kényelmes életet jelentett nekik.

Ma mindannyian pripjatyiak vagyunk. Kényelmesen, elégedetten éldegélünk a magunk által magunkra idézett katasztrófa árnyékában. A bajt éppen azok a dolgok okozzák, amelyek ezt a kényelmes életet lehetővé teszik. És egészen természetes, hogy így élünk, amíg nincs nyomós okunk arra, hogy felhagyjunk a megszokással, és nem készül komoly, hiteles terv a változtatásra. Ezért írtam meg ezt a könyvet.

Természetes környezetünk egyre rosszabb állapotban van. A bizonyítékok bőségesek. A baj az én életem idején következett be. Szemtanúja voltam. A romlás a pusztulásunkat is jelentheti.

De még van idő arra, hogy leállítsuk a reaktort. Van jó alternatíva.

Ez a könyv arról szól, hogy miként követtük el a legnagyobb tévedésünket, és arról, hogy ha most, még időben cselekszünk, hogyan tudjuk jóvátenni ezt a tévedést.

ELSŐ RÉSZ

A szemtanú
beszámolója

Mikor ezeket a sorokat írom, kilencvennégy éves vagyok. Páratlan, rendkívüli élet áll mögöttem. Csak most döbbenek rá, hogy mennyire rendkívüli. Elég szerencsés voltam ahhoz, hogy időm nagy részét bolygónk legérintetlenebb tájain tölthettem, és filmeket készíthettem az ott élő teremtményekről. Munkám során szinte az egész bolygót beutaztam. Személyesen ismertem meg az eleven világ csodáit, tanúja lehettem a legkáprázatosabb látványoknak és a legszívszorítóbb drámáknak is.

Kisfiú koromban – akárcsak a legtöbb fiúcska – arról álmodoztam, hogy egyszer majd távoli tájakra utazhatok, ahol megismerhetem a romlatlan természetet, és talán még új, addig ismeretlen állatfajokat is felfedezhetek. Mai fejjel nehéz elhinnem, hogy életem nagy részét pontosan ezzel tölthettem el.

Magányos fa Leicesterben

1937

A Föld népessége: 2,3 milliárd{1}
A légkör szén-dioxid-tartalma: 280 milliomodrész{2}
Érintetlen területek aránya: 66%{3}

Tizenegy éves koromban a közép-angliai Leicesterben éltem. Abban az időben cseppet sem volt szokatlan, hogy egy korombeli kisfiú biciklire ül, elindul bele a vidéki tájba, és egész nap távol van otthonról. Én is így tettem. A gyerekek szeretnek felfedezni. Már az is felfedezés, ha az ember felfordít egy követ, és szemügyre veszi az alatta talált állatokat. Mindig elbűvöltséget, elragadtatottságot éreztem, ha megfigyelhettem az engem körülvevő természetben végbemenő folyamatokat.

A bátyám másféle fiúcska volt. Leicesterben működött egy, a hivatásos színházakat megközelítő színvonalú amatőr színtársulat, és bár Richard időnként megpróbált rávenni, hogy csatlakozzam hozzájuk, és vállaljak pár mondatos statisztaszerepeket, sosem volt igazán kedvem a dologhoz.

Mihelyt az időjárás megengedte, inkább biciklire pattantam, és bejártam a megye keleti felét, ahol a kőzetek teli voltak szépséges és érdekes fosszíliákkal. Igaz, nem dinoszauruszcsontok voltak; a mézszínű mészkő egy hajdani tenger üledéke, így aztán aligha várhatnánk, hogy szárazföldi óriások maradványait tartalmazza. Ősi, tengeri lényeket fedeztem fel benne: vagy tizenöt centiméteres átmérőjű, kosszarvként felcsavarodott házú ammoniteszeket, meg mogyoró nagyságú lények héjait, amelyek belsejében a kopoltyúkat parányi meszes szerkezet merevítette. És nem ismertem nagyobb izgalmat annál, mint amikor egy ígéretes külsejű kőre akadtam, ügyesen megütöttem a kalapácsommal, aztán figyeltem, ahogy szétesik, és a napfényben megcsillanva előkerül a szépséges lelet. Boldoggá tett a gondolat, hogy én vagyok az első ember, aki megpillanthatta.

Már egészen kicsi koromtól fogva úgy véltem, hogy a legfontosabb tudás az, amit a természet működésének megértésével szerezhetünk. Nem az ember által felismert törvények érdekeltek, hanem azok az elvek, amelyek az állatok és növények életét irányítják; nem a királyok és királynők, és nem is a különböző emberi közösségekben kialakult nyelvek, hanem azok az igazságok, amelyek a körülöttünk lévő világ működését szabályozták már jóval az előtt, hogy az emberiség megszületett. Miért van ilyen sokféle ammonitesz? Miért különbözik egyik a másiktól? Talán másféle életmódot folytattak? Más vidéken éltek? Hamarosan rájöttem, hogy igen sokan tettek fel hasonló kérdéseket, és sokféle választ találtak rájuk; s hogy ezeket a válaszokat összerakva az elképzelhető legizgalmasabb történet kerekedik ki – az élet története.

Ammonitesz (Dactylioceras commune)

A földi élet fejlődése jórészt lassú, folyamatos változást jelent. Minden teremtmény, amelynek maradványait a sziklában megtaláltam, az egész életét úgy töltötte, hogy át kellett esnie a környezetében rá váró próbatételeken. Azok, amelyek valamilyen okból jobbnak bizonyultak, fennmaradtak, és átadták előnyös tulajdonságaikat az utódaiknak; amelyek lemaradtak, azoknak nem sikerült. Az egyes életformák évmilliárdok alatt lassan megváltoztak, egyre bonyolultabbá és hatékonyabbá váltak, és gyakran egyre határozottabban specializálódtak. Hosszú történetük minden részlete és mozzanata kitapintható abból, amit a kőzetekben találhatunk. A leicestershire-i mészkő csak egy kurta pillanatot örökített meg. Ennél sokkal több fejezetet ismerhettem meg a városi múzeumban kiállított kövületekből. És hogy még többet ismerhessek meg, úgy határoztam, hogy megpróbálok bekerülni az egyetemre.

Ott aztán megismertem egy másik igazságot. A fokozatos változások hosszú története időről időre durván megszakad. Végtelenül hosszú, aprólékos, finom javítgatás és kiválogatódás után körülbelül százmillió évenként valamilyen katasztrófa következik be – az úgynevezett tömeges kihalási esemény.

A Föld történetében más-más időpontokban és más-más okokból gyorsan, gyökeresen és az egész bolygóra kiterjedően megváltozott a környezet, amihez számtalan faj a legmesszebbmenően alkalmazkodott. A Föld életfenntartó rendszere akadozni kezdett, és az egymást sokszorosan átfedő és átszövő kapcsolatok törékeny hálózata összeomlott. Óriási számú faj nagy hirtelenséggel eltűnt, és csak igen kevésnek sikerült fennmaradnia. Az evolúciós fejlődés eredményeinek jó része egyszerűen kitörlődött. A tömeges kihalási események határvonalakat rajzoltak a kőzetekbe, ezek a vonalak jól felismerhetőek, ha az ember tudja, hogy mit és hol kell keresnie. A vonalak alatt az életformák burjánzó sokaságának maradványai találhatók, fölöttük igen szegényes a leletanyag.

Az élet négymilliárd éves történetében öt ilyen tömeges kihalási esemény történt{4}, és minden ilyen összeomlás után elegendő túlélő maradt fenn ahhoz, hogy újrakezdődhessen a folyamat. A legutóbbi alkalommal a feltételezések szerint egy több mint tíz kilométer átmérőjű aszteroida ütközött a Földdel, és a becsapódás a valaha kipróbált legnagyobb hidrogénbomba erejét kétmilliószorosan meghaladó robbanást eredményezett{5}. Az aszteroida márga- és mészkőrétegbe csapódott, így egyes kutatók szerint a magaslégkörbe jelentős mennyiségű kén került, s az ennek nyomán az egész bolygón kialakuló, erősen savas esőzések elpusztították a növényzetet és az óceánok felső vízrétegeiben élő planktonszervezeteket. A légkörbe kerülő porrészecskék nagymértékben csökkentették a felszínre jutó napfény mennyiségét, s ez éveken át akadályozta a növényzet fejlődését. A robbanás nyomán felizzott és visszahulló törmelék számtalan helyen okozott tűzvészt az északi féltekén. A lángtenger hatalmas mennyiségű szén-dioxidot és füstgázokat juttatott az amúgy is szennyezett légkörbe, ami fokozta az üvegházhatást, és a bolygó felmelegedéséhez vezetett. Minthogy pedig az aszteroida a szárazföld peremén csapódott be, még gigászi méretű szökőárak is keletkeztek, amelyek végigszáguldottak a bolygón, elsöpörték a part menti ökoszisztémákat, és tengeri homokkal terítettek be mélyen a szárazföld belsejében fekvő területeket.

Ez az esemény megváltoztatta a természet történetének folyásirányát. Örökre eltűnt a bolygón élő fajok háromnegyede, köztük minden, a mai kutyáknál nagyobb testű állatfaj. A dinoszauruszok 175 millió éven át tartó uralkodása véget ért. Az életnek újra kellett szerveződnie.

A természet az azóta eltelt 66 millió évben újraalkotta az élővilágot; új fajokat teremtett hallatlan számban és sokféleségben. Az élet újbóli feláradásának egyik szülötte az emberiség.

* * *

A kőzetek a mi evolúciós fejlődésünk nyomait is megőrizték. Közeli elődeink megkövesedett maradványai sokkal ritkábbak, mint az ammoniteszeké (hiszen alig kétmillió évvel ezelőtt tűntek fel), de vannak további nehézségek is. A szárazföldi állatok maradványait az esetek túlnyomó részében nem lepi el a felgyülemlő üledék védőrétege, mint az elpusztult tengeri élőlényeket, így hamar megsemmisíti őket a forró napsütés, az eső és a fagy. Őseink az előkerült, nem túl nagyszámú lelet tanúsága szerint Afrikában jelentek meg. Agyvelejük hamarosan olyan sebességgel és mértékben kezdett növekedni, hogy feltehetően szert tettek az egyik legjellemzőbb emberi tulajdonságra: a kultúrateremtés egyedülálló képességére.

Az evolúciós biológus számára a kultúra kifejezés azt az információt jelenti, amit az adott faj egyik egyede tanítás vagy példamutatás útján ad át a másiknak. A többiek gondolatainak vagy tetteinek utánzása számunkra egyszerűnek tűnik, ez azonban csak azért van így, mert mi igen jók vagyunk az ilyesmiben. Rajtunk kívül csak kevés faj – köztük a csimpánz és a palackorrú delfin – mutatja jelét annak, hogy alkalmas lenne a kultúrateremtésre, de messze elmaradnak a mi hasonló képességeink és eredményeink mögött.

A kultúra megváltoztatta evolúciós fejlődésünk egész menetét. Ez volt az egyik, újfajta módja annak, ahogy a környezet adottságaihoz alkalmazkodtunk. Míg más fajok a nemzedékek hosszú során át bekövetkező fizikai, testi átalakulásokra hagyatkoztak, mi kieszeltünk valamit, ami egyetlen nemzedék életében is jelentős változásokat eredményezett. Az olyan trükkök, mint a szárazság idején is vizet tartalmazó növények megtalálása, a zsákmány megnyúzására alkalmas, éles kőeszközök készítése, a tűzgyújtás vagy az étel megfőzése, egyetlen egyed életének leforgása alatt továbbadhatók. Megszületett a képességek átörökítésének új formája, ami immár nem igényelte a gének közreműködését, s ez hallatlan mértékben felgyorsította változásunkat, fejlődésünket. Őseink agyveleje rendkívüli ütemben növekedett, ami által képessé váltunk a tanulásra, a tudás megőrzésére és továbbadására. Testünk fizikai átalakulása később lelassult, és végül csaknem teljesen megállt. Körülbelül 200 ezer évvel ezelőtt megjelent az anatómiai szempontból már teljesen hozzánk hasonló ember, a Homo sapiens; azóta fizikai értelemben szinte alig változtunk. Ami azonban változott, méghozzá elképesztő mértékben, az a kultúránk.

Fajként való létezésünk kezdetén kultúránk a vadászat és gyűjtögetés tevékenységei köré szerveződött. Kiemelkedően jók voltunk mindkettőben. Felszerelkeztünk kultúránk tárgyi produktumaival: horgokkal a halfogáshoz és késekkel az elejtett vad megnyúzásához, feldarabolásához. Megtanultuk uralni és főzésre használni a tüzet, és kövekkel morzsoltuk össze, őröltük meg a gabonaszemeket. Életünk azonban minden leleményességünk ellenére sem volt könnyű. A környező világ kíméletlen volt, és ami még rosszabb: kiszámíthatatlan. A világ éghajlata jóval hidegebb volt, mint manapság. A tengerszint sokkal alacsonyabb volt. Nehezebb volt iható vizet találni, és az általános hőmérséklet viszonylag gyorsan és erőteljesen ingadozott. A testünk és az agyunk csaknem ugyanolyan volt, mint ma, de ebben a barátságtalan környezetben nehéz volt életben maradni. A mai embereken végzett genetikai kutatások tanúsága szerint a hetvenezer évvel ezelőtti éghajlati viszonyok jelentette megpróbáltatások csaknem kipusztítottak bennünket. Fajunk teljes egyedszáma alig 20 ezer szaporodóképes felnőttre zsugorodott{6}. A további fejlődéshez megbízhatóságra, állandóságra volt szükség. Tizenegyezer-hétszáz évvel ezelőtt, a legutolsó gleccserek visszahúzódásával ez a követelmény is teljesült.

* * *

A holocén – az az időszak, amit a mi korunknak tartunk és nevezünk – a bolygó hosszú történetének legkevesebb változást hozó korszaka. A globális átlaghőmérséklet tízezer éven át nem csökkent vagy növekedett egyetlen Celsius-fokot meghaladó mértékben{7}. Nem tudjuk pontosan, hogy minek volt köszönhető ez a rendkívüli stabilitás, de kétségkívül köze volt hozzá az élővilág hallatlan gazdagságának és változatosságának is.

A fitoplanktonok (az óceánok felszínközeli vizeiben lebegő, mikroszkopikus növényi szervezetek) és az északi féltekén széles gyűrűben növekvő, sűrű erdőségek nagy mennyiségű szén-dioxidot kötöttek meg, ekképpen segítették alacsonyan tartani az üvegházhatást előidéző légköri gázok arányát. A növényevő állatok hatalmas csordái az ürülékükkel termékennyé tették a talajt, és legelészésükkel serkentették az újbóli növekedést. A tengerpartok mentén a mangrovemocsarak és a korallszirtek nagyszerű, védett helyet kínáltak a halivadékoknak, amelyek felnőve kimerészkedtek a nyílt vizekre, és benépesítették az óceánokat. Az Egyenlítő mentén burjánzó, buja esőerdők hasznosították a nap energiáját, és vízpárával meg oxigénnel telítették a globális légáramlatokat. Az Északi- és a Déli-sarkvidék jégsapkái visszaverték a napsugárzást és hűtötték a bolygót, mint valami gigantikus klímaberendezés.

A holocénre jellemző rendkívüli biológiai sokféleség tehát szinten tartotta a globális hőmérsékletet, a növény- és állatvilág pedig hozzászokott az év során kiszámítható rendszerességgel bekövetkező enyhe, elviselhető változásokhoz – az évszakokhoz. A trópusi síkságokon óraműpontossággal váltották egymást a száraz és az esős évszakok. Ázsiában és Óceániában a szelek minden évben ugyanabban az időben váltottak irányt és hozták el a monszunesőt. Az északi vidékeken márciusban 15 °C fölé emelkedett a hőmérséklet, kitavaszodott, és az enyhe idő meg is maradt októberig, amikor újból hideg lett, és beköszöntött az ősz.

A holocén időszak az emberiség édenkertje volt. Az évszakok megbízható pontossággal váltották egymást, s ez az emberfajnak nagyszerű lehetőséget kínált, amit sikerült is megragadnunk. Amikor a környezeti körülmények stabilizálódtak, a Közel-Keleten élő népcsoportok szinte azonnal felhagytak a vadászattal és gyűjtögetéssel, hogy teljességgel új életmódra térjenek át: növényeket kezdtek termeszteni. A változás nem szándékosan kiszámított lépés, nem valamiféle tervezés eredménye volt. A mezőgazdálkodás felé vezető út hosszú volt, kacskaringós és vargabetűkkel teli, a siker pedig sokkal inkább a szerencsének, mint az előrelátásnak volt köszönhető.

A Közel-Keleten minden adott volt ahhoz, hogy a dolgok ilyen szerencsésen alakuljanak. Ez a vidék Afrika, Ázsia és Európa találkozásánál fekszik, így évmilliókon át itt ért össze és keveredett mindhárom földrész növény- és állatvilága. A domboldalakon és az ártéri síkságokon a mai kultúrnövények – a búza, az árpa, a csicseriborsó, a borsó és a lencse – ősei tenyésztek; magvaik annyira gazdagok tápanyagokban, hogy a hosszú száraz évszakokat is átvészelhetik. Ezek az ehető magvak évről évre idevonzották az embereket, s ha többet tudtak összegyűjteni, mint amennyire azonnal szükségük volt, minden bizonnyal elraktározták őket (ahogy néhány madár és emlősállat is teszi), hogy legyen mit enniük télen is, amikor jóval nehezebben lehet táplálékhoz jutni. A vadászók-gyűjtögetők ekképpen egyszer csak felhagytak a vándorlással, és letelepedtek, bízva abban, hogy az eltárolt magvak elegendőek lesznek a zord évszak átvészeléséhez.

Ezen a vidéken vadmarhák, vadjuhok és vadsertések is éltek. Az emberek kezdetben bizonyára vadásztak rájuk, de a holocén első néhány ezer évében háziasították őket. Ebben a folyamatban is kétségkívül számos szándékolatlan, véletlenszerű köztes lépésre került sor. A vadászok eleinte a hímeket ölték le, és megkímélték a vemhes nőstényeket, hogy ne csökkenjen az állomány. Ennek bizonyítékára az ősi települések körül talált csontok vizsgálatakor bukkantak rá a kutatók. A hajdani emberek minden bizonnyal elüldözték a ragadozókat, vagy bizonyos időszakokban tartózkodtak a húsfogyasztástól, hogy fenntartsák a kívánatos létszámot. Végül már nemcsak elfogták, de hosszabb időn át tartották, gondozták is az állatokat, tenyészteni kezdték őket, és természetszerűen válogatták ki azokat, amelyek szelídebbek voltak, vagy jobban tűrték a különböző viszontagságokat.

Ezekhez a fejleményekhez idővel további felfedezések, újítások társultak. Az emberek magtárakat építettek, öntözőcsatornákat ástak, szántottak, palántákat ültettek és megtrágyázták a földet. Megszületett a mezőgazdálkodás. Lehetséges, hogy ez a lépés elkerülhetetlenül bekövetkezik, ha az emberhez hasonlóan intelligens és találékony faj olyan tartósan kedvező időjárási körülmények közé kerül, mint amilyenek a holocénben uralkodtak. A mezőgazdálkodás egymástól teljességgel függetlenül Földünk legalább tizenegy pontján kialakult; az emberek a legkülönbözőbb növényeket és állatokat kezdték termeszteni és tenyészteni: burgonyát, kukoricát, rizst és cukornádat, illetve szamarat, tyúkot, lámát és méheket.

* * *

A mezőgazdálkodás átformálta az ember és a természet viszonyát. Megszelídítettük a világnak egy egészen parányi részét; igen szerény mértékben ellenőrzésünk alá vontuk környezetünket. Falakat építettünk, hogy megvédjük a növényeket a széltől. Fákat ültettünk, hogy az állataink ne legyenek kitéve a nap hevének. Trágyájuk felhasználásával termékenyebbé tettük a legelőterületek talaját. A tavakból és folyókból csatornákon vezettük a vizet a földekre, hogy szárazság idején öntözhessük az ott termesztett növényeket. Eltávolítottuk azokat a fajokat, amelyek versengtek a tápanyagokért és a fényért a hasznosnak ítélt növényekkel, és egész hegyoldalakat ültettünk tele azokkal, amelyekre szükségünk volt.

A tenyésztésre, termesztésre kiválasztott állatok és növények maguk is változni kezdtek. Minthogy gondoztuk és védelmeztük a legelésző haszonállatokat, többé már nem volt szükségük arra, hogy maguk szálljanak szembe a ragadozókkal vagy megküzdjenek egymással a nőstényekért. Kigyomláltuk a termőterületeket, a növényeinknek tehát nem kellett más fajokkal versengeniük a szükséges nitrogénért, vízért és napfényért, így nagyobb szemeket, gyümölcsöket és gumókat teremhettek. Az állatok kezesebbek, szelídebbek lettek, mert nem volt többé okuk éberségre és harckészségre. A fülük lekonyult, a farkuk felkunkorodott, és felnőttkorukban is a kölykökre jellemző csaholást, bégetést és nyüszítést hallatták – talán azért, mert sok tekintetben valóban kölykök maradtak, hiszen mi, emberek egyfajta pótszülőkként tápláltuk, gondoztuk és védelmeztük őket. Mindeközben pedig mi magunk is megváltoztunk: a természet által formált lényekből olyanokká váltunk, akik képesek más fajokat a maguk szükségleteinek megfelelően alakítani.

A gazdálkodók élete nehézségekkel volt teli. Gyakran sújtotta őket szárazság és éhínség. Idővel azonban már többet tudtak termelni, mint amennyivel a közvetlen szükségleteiket fedezhették, így nagyobb családokat tudtak fenntartani, mint vadászó-gyűjtögető szomszédaik. A több fiú és lány nemcsak azért volt hasznos, mert segítettek a növények és állatok gondozásában, hanem mert részt vehettek a család által birtokolt terület védelmében is. A föld a gazdálkodás nyomán értékesebbé vált, mint természetes állapotában volt, ezért a gazdálkodók állandó védelem kiépítésével igyekeztek megtartani tulajdonukat.

Az egyes családok földbirtokainak természetszerűen nem volt egyforma az elhelyezkedése, eltérő volt a talaj minősége és a víz hozzáférhetősége. Egyes növények itt, mások ott növekedtek jobban és hoztak gazdagabb termést. A család jóllakatása után megmaradt terménnyel már kereskedni is lehetett. A gazdálkodó közösségek piacra vitték az árujukat; az élelmiszert idővel elcserélték tárgyakra, eszközökre és ismeretekre is. A gazdálkodóknak szükségük volt kövekre, zsinórra, olajra és halra; ácsok, kőművesek és szerszámkészítők munkájára és termékeire, az iparosok pedig mesterségük termékeivel fizettek az élelmiszerért, amit így nem saját maguknak kellett megtermelniük. Ahogy egyre többféle mesterség született, a termékeny folyóvölgyekben kialakult piacok településekké, városokká növekedtek. A túlnépesülő völgyekből új földek meghódítására indultak az emberek. A szomszédos vadászó-gyűjtögető csoportokkal eleinte kereskedést folytattak, később pedig egyesültek velük – a mezőgazdálkodás gyakorlata sebesen terjedt a nagy folyók vízgyűjtő területein.

Létrejött és minden nemzedékkel, minden technikai újítással egyre gyorsabban fejlődött a civilizáció. Használatba vettük a víz, majd a gőz erejét, később felfedeztük az elektromosságot – idővel megszületett minden vívmány, amit ma már magától értetődően használunk és birtokolunk. Ám az egyre összetettebb társadalmak és az egymást követő nemzedékek csakis azért tudtak fejlődni, mert az őket körülvevő természet szilárd és állandó maradt, és megbízhatóan nyújtotta mindazokat a javakat és biztosította mindazokat a feltételeket, amikre szükségünk volt. A holocénben élvezett kedvező életkörülmények és a káprázatos biodiverzitás, ami megteremtette és fenntartotta őket, most fontosabbá váltak, mint korábban valaha.

David Attenborough Benjaminnel, a maláj medveboccsal, Zoo Quest

{1} A népességadatok legmegbízhatóbb forrását az ENSZ Népesedési Osztálya állította össze. Fontos adatok: https://population.un.org/wpp/, különösen pedig: World Population Prospects 2019 – Highlights: https://tinyurl.com/y2u2a324.

{2} A légköri szén-dioxid növekvő aránya korunkra jellemző változás, és a globális felmelegedés egyik fő okozója. Az arány megváltozása közvetlen összefüggésben áll a fosszilis tüzelőanyagok – szén, olaj és gáz – elégetésével. A könyvben felhasznált adatok forrása a Mauna Kea Obszervatórium: https://tinyurl.com/ln7mz9r.

{3} Az erre vonatkozó becslések alapjául Ellis E. és kutatótársainak adatai és következtetései szolgálnak: Ellis E. et al (2010): ‘Anthropogenic transformation of the biomes, 1700 to 2000 (supplementary info Appendix 5)’, Global Ecology and Biogeography 19, 589–606.

{4} A tömeges kihalási események száma természetesen attól függ, hogy milyen mértékű pusztulást tekintünk „tömegesnek”. A geológusok általában öt ilyen eseményről beszélnek; sorrendben: az Ordovícium–Szilur-határ (450 millió évvel ezelőtt); a felsődevoni kihalás (375 millió évvel ezelőtt); a perm–triász-határ, a legnagyobb ilyen típusú katasztrófa, amikor a tengeri fajok 96%-a, a szárazföldiek 70%-a tűnt el (252 millió évvel ezelőtt); a triász–jura-határ (201 millió évvel ezelőtt), illetve a kréta–paleogén-határ kihalási eseménye (66 millió évvel ezelőtt), ami véget vetett a dinoszauruszok korának.

{5} A dinoszauruszok eltűnésének pontos okát illetően több elmélet is létezik. Első felbukkanásakor még radikálisnak tűnt a gondolat, hogy a fő ok a Yucatán-félsziget területén történt aszteroidabecsapódás lehetett, az egyre szaporodó bizonyítékok (köztük a Chicxulub-kráterben a közelmúltban végzett mélyfúrások tanulságai) azonban egyre inkább elfogadottá tették ezt az elméletet. A mélyfúrások eredményeiről szóló kitűnő beszámoló: Hand, E. (2016): ‘Drilling of dinosaur-killing impact crater explains buried circular hills’, Science, 2016. november 17.; https://tinyurl.com/y2xz2z8h.

{6} A genetikai elemzés alátámasztja azt az elképzelést, hogy mintegy 70 ezer évvel ezelőtt bekövetkezett egy népesedési palacknyakhatás, amikor az emberiség összlétszáma rendkívül alacsonyra zuhant. Élénk viták folynak arról, hogy voltaképpen mi is okozta ezt a csökkenést – vulkánkitörések vagy akár társadalmi-kulturális változások –, a legtöbben azonban úgy vélik, hogy az emberiség lélekszáma az időjárás kiszámíthatatlansága következtében volt túlságosan alacsony ahhoz, hogy elviselje a fenti – és más – megpróbáltatásokat. Az érdeklődő olvasó figyelmébe ajánlom a palacknyakhatással foglalkozó alábbi cikkeket: Tierney J. E. et al. (2017): ‘A climatic context for the out-of-Africa migration’, https://tinyurl.com/yxa5bkcm; Huff, C. D. et al (2010): ‘Mobile elements reveal small population size in the ancient ancestors of Homo sapiens’, https://tinyurl.com/yxvozkwj; Zeng, T. C. et al. (2018): ‘Cultural hitchhiking and competition between patrilineal kin groups explain the post-Neolithic Y-chromosome bottleneck’, Nature, https://tinyurl.com/y8c66yvj.

{7} Az elmúlt korszak átlaghőmérsékletéről a jégfúrómagok, az óceánfenéki üledék és a fák évgyűrűinek tanulmányozásával nyerhetünk adatokat. Ezekből a forrásokból megállapítható, hogy a holocén előtt néhány százezer évvel a Föld átlaghőmérséklete sokkal nagyobb mértékben ingadozott, és általában alacsonyabb volt, mint ma. A NASA érdekes és további adatokkal szolgáló cikkét lásd: https://tinyurl.com/w28tfvy.