– részlet –

Jelenkor

© Tompa Andrea, 2026
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026
Minden jog fenntartva

Borítókép © Bruder Virgil

ISBN 978 963 518 585 6

A szöveg az a gátlástalan személy (annak kellene lennie), aki a hátsó felét mutatja Politika Papának.

Roland Barthes: A szöveg öröme
(Babarczy Eszter fordítása)

Ex ira. Indulatból.
Prológ

Nem követett el vakmerőséget.
Temeritatem non commisit

Ismeretlen történet küszöbén állnak.

A két fiú („Belami”, „Gemini”) elvégezte küldetését. A tanár („Profesor”, „Magister”) ugyanis óvatlanságot követett el. Nem bizonyosodott meg afelől, hogy valóban egyetemisták‑e, tényleg jogra járnak‑e, kell‑e latinból vizsgázniuk, kinél, mi a tananyag, mi a tényleges életkoruk, honnan tudnak a konzultációkról és honnan van pénzük különórákra, amelyekért végül nem kell fizetniük, ahogy másoknak sem, kinél laknak kovártélyban, dolgoznak‑e valahol, ismerték‑e tényleg Koperniczky Csabát, valóban ő ajánlotta‑e nekik őt, a latintanárt. A pornócska már a tanár kezébe került, az egyik fiú füzetében volt, amit a tanárnál hagyott.

Az ismeretlen történet szétfolyik a szobában, fémes szaga lesz, mint az ondónak. „Magister” keresni kezdi az ismert történeteket. Tacitusszal kezdte a tanórákat, a történetíróval, aki képes volt sine ira, harag nélkül mesélni. Harag és részrehajlás nélkül. A részrehajlást hagyjuk, legalább harag nélkül. Sine ira, az is elég volna.

De hát ember legyen a talpán, aki tud sine ira mesélni.

Nem is ember.

Egy nő.

Legyen az ő neve Tacita. Tacita, a hallgatag nő. Publia Cornelia Tacita, született majdnem Napocán. Publia, a közügyekért szóló közembernő, a közösség ügyét képviselő, a közbizalomért (publica fides) szóló Tacita.

Köznő. Egy perszóna publica. Közperszóna.

Akkor már előre is vetítheti, hogy az ismeretlen történet küszöbén mindannyian, így a jó Tacita is, cum ira et studio, talpig haraggal, elöntve dühvel és pulyakaszín mérgesen áll, egy hisztérika, egy felbosszantott nő a történet küszöbén. Aki részrehajló lesz.

In insomnio meo. Nyugtalan álmomban

A tanár, K. Miklós később felidézi a morzsákat, amiket történetté szőhet. Miért ült a két fiú mindig olyan szorosan egymás mellett a kanapén? Miért fogta át egyik a másik vállát? Amikor a széles vállú hiányzott, a törékenyebbik, a sovány miért ült át a kanapéról hozzá közelebb, a szűk fotelbe? Férfifotel, hölgyfotel. Miért fogott kezet elmenetelkor, noha érkezéskor nem nyújtotta oda? A széles vállú, a szebbik miért akart mindenáron telefonálni óra után, amit Miklós nem tett lehetővé, azt mondta, hogy az „asszonyom” beszél a másik készüléken a másik szobából, mire a szépfiú az előszobai készüléket engedély nélkül felkapta és belehallgatott. A készülékben kattanás hallatszott, majd a tónus hangja. Nem szép, kedves fiatalember, szólt rá Miklós élesen, már-már dühösen, és kikapta a kezéből a kagylót. Talál egy fülkét az utca végén a téren, adok magának két tantuszt, ha nincs. Ekkor tért át magázásra. Ezt követően már csak egy tanórát tartott nekik.

Ezen az estén esett ki a pornócska a füzetből. És Miklósnak leesett a tantusz.

„Magister” azt mondta az asszonyának, hogy nem követett el semmilyen hibát. Megköszörüli a torkát. Legfeljebb álmomban, teszi hozzá. In insomnio meo. Nyugtalan álmomban. Nevet és közben a torkát köszörüli, fulladozni kezd. Nem voltál óvatlan?, kérdezte az asszonya nagyon halkan. A konyhában beszélgetnek. Bekapcsolják a rádiót.

Mi a következő tánclépés az ismeretlen történetben. Ki táncoltat kit. Ki húzza a muzsikát.

Szerencse, hogy István nincs itt, mondja Éva lefekvés előtt a hálószobában. Elkísérte a hegyekbe a gyűjtőket, és ott maradt, dolgozni fog. Éjjel „Profesor” rosszul van. Vagy színleli. Öklendezik.

Az ismeretlen történet küszöbén összecsomósodik a sors, folyton megbotlik benne az ember, megrogy a lába. Miért éppen nyár közepén akartak ezek a szépfiúk felkészülni a vizsgára? Minden szétszórt morzsa túl későn formálódik kérdéssé. A városban senki sincs, mind eltűntek. Ki nyaral, ki elutazott, ki csendes. A jelen idő perzsel, mozdulatlan, felperzseli a történetet, ami nem áll össze, a félelem kapujában várakozik.

Csak a félelem fullasztó szaga marad a levegőben. Elkeveredik a por sárga szagával, az eltűnt férfiak levendulás kölnijével és a nők avas rúzsszagával. A város teljesen üres és forró, mint egy lávamedence, olvasztótégely, egybeforr minden élő. Egy lélek sincs az utcán.

A helyszín az egyéb történetekből ismert Transilvaniae Civitas Primaria, Erdély Első Városa.

„Mindenki téged keres.” „Omnes quaerunt te”

Miklós visszaül az íróasztalhoz, előveszi a mappát, amiben a pornócska volt. Kérsz pornócskát?, kérdezte valamikor Nora főorvos, altatót írt volna fel Miklósnak asszonya, Éva kérésére, az orvos viszont személyesen kívánta látni a „beteget”. Egy pohárka likőr, egy kis pornócska feszültségoldásra, idegességre, álmatlanságra. Ne félj, nem olyan, teszi hozzá kedélyesen Nora. Miklós nem kér pornócskát. Nem adok mindenkinek, nem része az orvosi protokollnak. Ezek csak klasszikus dolgok, képek. Miklós a fejét rázza. Nora már felírta az altatót.

A pornócska Sandu (ejtsd: Szándu) füzetéből kerül Miklóshoz. Majd vissza az eredeti gazdájához. Miklós mappájában ott marad a nyoma, és a nyugtalanság csípős szaga a szobában. Miklós tollat vesz elő, vékony papírlapra ír, a torka erősen kapar a savas, epés hányástól.

Mindenki téged keres. A szavak egymásba folynak, nincs köztük tér, mintha a szerző nem tudná a kezét felemelni, hogy teret, szünetet, nyugalmat teremtsen a szavak között. A szavak, ahogy a hányást kipréselő belek, összezáródnak. Latinul folytatja, elvégre ez egy létező mondat, már kimondták, téged, kezdené, de megáll, a többi szó megdermed, nem jut el a kezéig, a levegőben kavar, hátha a mozdulat majd felidézi a szót, de csak vonalakat és köröket rajzol, a két legegyszerűbb szó, a te és a mindenki nem jut az eszébe latinul. Hogy kell latinul azt mondani, milyen betűvel kezdődik? Akkor próbáld meg románul. Milyen mindenki? Ki mindenki? Te. Te, téged, csak eddig jut. Téged keres. Keres – az hogy van? Köhögni kezd, a torka fáj, mintha borotvapengét nyelt volna. Száraz és sebes, feszít, ledugtak rajta egy fatörzset. A garatban, szájpadláson. Belül a fogak sima zománca most érdes a hányástól, a gyomorsav és az epe felmarta a védőrétegeket, a nyálkahártyát. Az egész szájüreg tapadós és reszelős, a légcső beszűkült. Se ki, se be nem jut levegő.

Ilyenkor nem cukros vizet kellett itatni a gyermekekkel?, kérdezi Éva. Milyen gyermekek?, bámul rá Miklós. Szemét dörzsöli, orra, szeme, szája váladékozik. Curk? Mi az a curk? Miklós nem fogja fel a szavakat. Nem, cukros, néz az arcába Éva. Cukor. A garat, az egész nyelőcső összeszorult, nem tud több tartalmat kiengedni lentről a gyomorból, tiltakozik a rángatózó belső szervek lökése ellen, pedig már nincs szilárd anyag benne, ami távozni tudna, csak vékony nyálka. Érdekes, az epe darabos volt. A nyelőcső bezárult. Miklós az orrán próbál levegőt venni, a hányás az orrjáratban is felmarta a nyálkahártyát, amikor a gyomortartalom arrafele távozott.

Minden finom testi védelem megszűnt.

Miután a sűrű tartalom távozott, és a gyomor percekre megnyugodott, hirtelen mégis olyan erővel tört fel a hányás, mint egy vulkánkitörés, egyszerre minden lehetséges járaton. A rángásoktól a vizeletét sem tudja tartani már. A mellkasa beszűkült, a bordák egymás és a gerinc felé nyomultak, ki akarják préselni a maradék belső tartalmat. Aztán a tüdőt is nyomni kezdik, minden folyékony meg gáznemű anyagot, ami kívülről érkezik és oda távozik. A gyomorszáj haragos ököl, a bordakosár között összerándul. A gyomorszájon súlyos vasalat, a gyűrűs izom bezár és úgy marad. Se ki, se be. Deréktól lefele zsibbadni kezd, érzéketlenné válik. Semmi sem érkezik, semmi sem távozik.

A „Mindenki téged keres” azt jelenti, hogy már megtalálták. Megtaláltak. Hiszen neked mondom, megszólítalak, azt mondom: te, tehát akkor már ott vagy. Mindenki téged keresett eddig, de már itt vagy, a mondatot neki (neked) címezik. De mintha még mindig keresnék, nincs vége, nem tud betelni a keresés a megtalálással. A rád találással, ó, Krisztusom.

A tér a testben összepréselődött, szűnni készül. A záróizom a végsőkig szorul, eljutott a határig. Alul a másik záróizom, az anus szorosan, fájdalmasan hajtja végre a compressiót. És egy végső lökés, egy utolsó jó erős rándítás, és minden, ami gyűrűs izom a testben – a szem körül, az ajkak körül, lefelé haladva: gyomor, anus, mintha a testnek volna egy körkörös középpontja, egyetlen sűrű pontba zsugorodik minden. Semmi nem lép be. Semmi nem távozik.

Ha már megtalálták, miért mondják azt, hogy mindenki keresi? Vagy megtalálták, de még mindig keresni kell? Esetleg szemrehányással illetik? Szemrehányással? Lehet‑e végleg megtalálni, vagy egyszer és mindenkorra lehetetlen, mint egy lezárt történetet? Történetet, aminek vége van? Mindenki téged keres és nem talál, pedig itt vagy?

A körkörös börtön készen áll Miklós számára, kapuja szélesre tárva, a pornócska elvégezte küldetését.

Cum indignatione.
Felháborodással.
A történet

Aki korán reggel felkeres egy borbélyt, nagy tervei vannak annak mára, avagy Claudiopolisban a borbélyok kiválóan vágják a fejeket

István odahaza megmondja, hogy sok a lecke most, jönnek a feleltetések, nem tud menni minden vasárnapra, marad bent a kollégiumban. A tisztaszobába, ahol az asztalnál ül és a latin memoritert előbb lemásolja háromszor, aztán magolni kezdi, benyit az anyja.

Kiülted itt magad? Akkor eriggy, fogjad meg a munka végit. Az apja bekiált. Hagyjad, tanuljon. Ha végeztél, bátyjának menjél át, hordjad be a fáját.

Nem baj, fiam, ha nem gyüssz haza se, szól az anyja, annyi a munka, mint a balha. Nem baj, ha nem gyüssz. Üljél ott a várasba, mink majd törjük a derekunk. Apád megcsinyálja. Apád, meg a hétszentség. A gyárból haza, itten meg dögöljünk meg belé. Nézzed azt a füzetet, nézzed, üljed ki magadat a meleg szobába.

István másnap az iskolában a karját nem tudja megemelni, a válla mintha kőből volna, de bátyja legalább adott egy kis gyűrött pénzt érte, mert magát is úgy gyűrte, délutántól míg világ volt, hasogatta a fát, s rakta fel. Mi mindent lehetne azzal a pénzzel csinálni. Szépen kisimítja a két papírpénzt. Hétfő délután a tanár, aki a latinosokat segíti, ötre várja a tanulókat. Az osztályból csak egy fiú jár, a tanár nem kér érte pénzt, becsületből segít azoknak, így mondja, akiknek szükségük van egy jobb jegyre latinból. Vagy akár magyarból, mert azt is tart, magyarórát. István óra után is ül még egy kicsit a tanárnál, hogy fel tudjon a tanulásban zárkózni, mert csak később kezdett el járni. Egy harmadik fiú is jön egy másik iskolából. A tanár magyar nyelvből is tud felkészítőt tartani, ha szüksége van rá az igyekvő diáknak, studiosus diligens, hangsúlyozza a tanár, nyelvtanból vagy irodalomból magyarázatra, segít abból is, megmondta az elején.

A kollégiumi tanulószoba után a fiúk kimennek a bőrt rugdosni, ami szorosan varrt rongyból készült, néhányan elvonulnak messze a fák alá, van, aki rágyújt a kerítés mellett, kifújja a füstöt. István három után már elindul, pedig a tanár csak két utcára lakik a kollégiumtól a belvárosban, egy emeletes ház második emeletén. A pénzt magával viszi, nehogy ellopják.

Egy borbélyüzlet előtt két férfi beszélget, egyiken kabát, a másikon kék köpeny. A kabátos elköszön, a köpenyes kint marad, mosolyog. Frissen kékre borotvált képpel, szemöldöke sötét, egy kis pirosító van az arcán. István a túloldalon halad, a férfi barátságosan átszól, megemeli az állát, mosolyog.

Egy divatos hajvágás, fiatalember, mit szólna hozzá?

A fiú megáll, bizonytalanul néz, a férfi mosolyog, int. Gyere, gyere. Hai. István is elmosolyodik, bólint. Gyorsan megszorítja a zsebében a pénzt. Még sosem volt borbélynál. Illik megkérdezni, hogy mibe fog kerülni? Illetlenség.

Belép az üzletbe. Körülnéz, nem lehetne mégis észrevétlenül kisurranni valami másik ajtón. Bizonytalanul a bejárat felé sandít, de a borbély már hozza a ropogós fehér kendőt, megfogja a karját, betessékeli az ülésbe. Amennyit a szíve enged, mondja a borbély. Mögé áll, vállánál fogva lejjebb tolja a székben, megbillenti. István magas.

Add ide a fejed, ne félj. Kényelmes?

A mosdótálat, amibe hátrahajtja a fejét, egy görgős állványon áll, a borbély odahúzza. A hátrahajtott fejet vigyázva megfogja, beigazítja a tálhoz, a kendőt, amit István nyakába kanyarintott, lejjebb igazítja, ne legyen vizes. Két kézzel, szétterpesztett ujjakkal szemből és hátulról, majd jobbról és balról a hajába túr, mint aki meg akarja mérni az árut, a haj mennyiségét, minőségét. Ujjai közé vesz egy hullámos tincset, megsodorja. Finoman érinti a fejbőrt, tenyerével kitapogatja a fejformát.

Egy rezsón fazék víz melegedik, abból merít egy kancsóba, majd hideget tölt hozzá. Vizet csorgat a hátrahajtott fejre, a homlokáról lassan engedi a hajra, sampont önt a tenyerébe, két erős kezével kezdi masszírozni a fejét. Istvánnak fáj kicsit a fejbőre, ahogy az erős férfikéz a haját húzza. Nem szól. Nem túl forró? Kicsit, mondja bátortalanul. A fejbőr bizsereg, az erős, idegen kéz dolgozik rajta. Ismét sampont tesz rá, más színűt, kétszer is tiszta vizet tölt, leöblíti. Nem volt frissen mosva, állapítja meg a fodrász.

A fejbőrét még soha senki nem érintette meg. Legfeljebb vonalzóval, amikor az osztálytársa hátulról kopácsolja vagy a tanár fájdalmas barackot nyom rá. Nangyó, az anyai nagymamája kiskorában meg-megfogta, szép kerek ez a veresbélű görögdinnye, van benne ész, mondta mindig a koponyaívre. Kinek ilyen jó kerek üstöke nőtt, annak az esze is jó kell elférjen benne. De az anyja örökké rászólt az anyósára, letorkolta. Mit szépezi? Nem leány az, hogy rózsabimbó legyen. Ne mind simogassa. Cifra szóval se simogassa, nem kell a fiúgyermeket úgy mind összefogdosni s gyúrni, nem kenyér az, hogy ki legyen dagasztva. Nangyó azt mondja, már csak titokba simogassa a fejit, mikor Édes nem lássa. Az a savanyú Édes, teszi hozzá.

Ügyesen vágja a hajad a mamád, ő vágja, nem igaz? De hát már egy ilyen fess fiatalember nem az anyjához jár fodrászolni, nem igaz? A lányok szeretik az ápolt hajú, illatos fiúkat, én már csak tudom. Vigyázni kell biza erre a szép fekete díszre, amit a jóisten idenövesztett neked. Vastag szálú, sötétbarna, már szinte fekete, ha jobban megnézem, s göndör is. Munka ez, kérem szépen, gondos munkát igénylő hajzat. Szép barna vagy, hadd lássam, majd megnézem kinn napvilágnál, milyen fekete. Nézzed csak, milyen szín ez, itt van nekem egy festőtől egy színtáblázatom. Festő csinálta, benne van minden hajszín. A természet adta, s amit magunk festünk be. Hát azzal még tudsz várni vagy negyven évet, a festéssel.

A fodrász egy kartont vesz le a falról, amire kézzel színmintákat festettek. Umbra? Az mi? Vagyis árnyék? Mit ír itt? Olvassad csak ki, nem látom tisztán. Umbraföld, olvassa tagoltan István. Hát az micsoda? Tudom már, földszín. Sötétbarna, más néven. Földszín. Mint a jó termőföld, annak van ilyen mély, telt színe. Hát meg ugye az életkor, arról se felejtkezzünk meg.

István egész súlyát beleengedi az ülésbe, szinte beleolvad a bőr fodrászszékbe. Csak finoman, távolról érzi a kezek érintését. Elringatják, elúszik valahova, ahol még nem járt, idegen földön a saját kontinensén. A rádió szól, halk tánczenét adnak. Lehet, hogy elszenderedett. A férfi a billenthető széket közben teljesen kiegyenesítette, már a haját fésüli, és azt magyarázza, hogy az ilyen sűrű, hullámos hajat a legkiválóbb vágni, fent hosszabb, aszimmetrikus lesz, hasonlóan ahhoz, ahogy hordja, csak kicsit csinosabb és divatosabb. Alain Delont ismered, a híres francia színészt? Az ilyen hajra olaj sem kell, magát fényezi, várj még egy kicsit, magyarázza, míg egészen meg nem szárad. A nyakából a hajszálakat félkör alakú kefével sepri le, csiklandós, szúrós, István felnevet, felhúzza a fájós vállát. A fodrász be is pamacsolja a nyakát illatos púderrel, hogy ne szúrjon. Arcra nem kell púder, aki ilyen sima, az ne púderezzen, teszi hozzá Domnul Mitică, közben be is mutatkozott. Mint egy filmszínész, mehet a képeslapra, állapítja meg a kuncsaftról a tükörbe nézve. Borotválkozni nem szükséges, az még csak alig pelyhedzik neked. Azért szépen letörli az arcot is egy langyos kendővel, amit a rezsó mellett tart. Pumpás üvegből levendulakölnit fúj az egész fejre, miután arra kérte a fiút, hogy csukja be azt a két szép kék szemét. Kék? Vagy szürke inkább?, méregeti a tükörben. Nem zöldes?, mondja bizonytalanul István. Verde?

Domnul Mitică egy kerek tükröt hoz, mutatja a friss frizurát, a hátul kissé felborotvált nyakat és fejet, Istvánnak csak bele kell néznie a tükörbe, hátulról látja magát. A homloka fölött a tincsek ívben kanyarodnak, ott, ahol egyik oldalt hosszabb a haj. Ezzel csak ennyit kell csinálni – magyarázza a fodrász, mindennap csak éppen ennyit, egy cseppet – és ujjaival alányúl a tincseknek, megemeli, belegereblyéz, mintha a saját haja volna, friss kézzel, nedvessel akár, magyarázza a fiúnak, s bólint. Megrázod, magától elrendeződik. István alig meri a tükörben hosszabban megnézni magát. Inkább a fodrász művét vizsgálja lopva, mint hogy a saját szemébe nézzen, hogy szemügyre vegye azt a szoborhajú fiatalembert élete első látogatásakor egy borbélyüzletben.

Miután a borbély lesöpörte a kötényét, leöblítette a kezét, egy pumpás üvegből ráfúj a kezére egy kis folyadékot, és eldolgozza. A fiú figyeli. Olaj, magyarázza a borbély. A víz kiszárítja az ember kezét. Mégsem nyúlhatok kérges tenyérrel a vendégek arcához, nem igaz?

Vigyázz te is a kezedre, mondja, és a fiú önkéntelenül rápillant, behajlítja az ujjait, elrejti a körmét. Mindegy, milyen munkát végzel, de vigyázz rá. Te nem vagy afféle parasztgyerek, ugye? István ismét lenéz a kezére, vizsgálja.

A borbély megint a pumpás üveg után nyúl, egy keveset nyom István tenyerébe, megfogja a fiú kezét, így ni, mondja, és beledörzsöli. Ajándék. Erős keze van, megnyomkodja a tenyerét és a kézfejét, a hüvelykujj alatti párnát is erősen megdörzsöli. Aztán lássuk egymást.

Ilyen egy emberi nyak

Lehet menni a lányokhoz, mondja hangosan és elégedetten a borbély, lesöpri a kötényét is a félkör alakú kefével.

Kalapkefe, mutatja fel, régen használtunk ilyet. Apám még az urak kalapjait is kikefélte. Köszönöm, mondja a fiú, és a zsebében lévő pénzét előveszi, mindkét bankjegyet, odatartja a borbély és önmaga közé, de úgy, mintha csak felmutatná őket. Én is köszönöm, nyújtja ki a borbély a kezét, mindkettőt elveszi, megnézi, egy szusszanásnyi ideig állnak mozdulatlanul. Aztán az egyiket visszaadja, megpaskolja a fiú arcát. Gyere máskor is! Látod, milyen jó vagyok hozzád? Nenea Mitică. Nem veszem el tőled. Tartsd meg, s gyere, háromhetente vágunk, fiatalember, rendben? Hogy hívnak? István. Ştefan. Ştefănel. Borotválok is majd, ha már ki vagy serkenve jobban. István elteszi a pénzt, lopva még hátranéz, hátha megpillantja magát a tükrökben.

A fiú kilép az üzletből, nem teszi zsebre a kezét. Ahogy halad az utcán, lóg a keze a teste mellett, a frissen ápolt, olajjal bedörzsölt keze.

A borbélyüzletben a földön sűrű fekete hajcsomók maradtak utána. Homlokán a befésült, kézzel megcsavart hullámos tincsek minden lépésnél hozzáérnek a bőréhez. Kicsit kemény, szinte szúr a hajvég, minden lépésnél emlékezteti arra, ami az imént történt vele. A tanártól csak késő este megy haza, kapuzárás előtt pár perccel ér be a kollégiumba. Még két és fél év, amíg szabadul, érettségizik. Ha sikerül. Egyelőre két tárgyból, egyik a latin, amiből pótlóvizsgát kell tennie.

Ahogy halad az utcán, figyeli magát a kirakatokban, kicsit felszegi az állát, megbámulja a magas, vékony fiút, akinek a homlokán csigákban állnak fürtjei. Nézi a fejformáját, hátul a kerek koponyát, a fejhez képest hosszú, de arányos nyakát, kinyúlik a merev galléros vászonkabátból. Kicsit magasabbnak érzi magát, az új frizura csigái büszkén kunkorodnak a fején. Mintha mindenki őt nézné az utcán.

A házak falán, ahol nincsenek üvegfelületű kirakatok, észreveszi az árnyékát, kúszik és követi őt, ahogy felhullámzik az ereszekre és megtörik az ablakrácsokon. Meglátja a nyakat, rajta az íves koponyát, a haj menedékesen fel van nyírva. A nyakon, mint egy gömb, áll a fej.

Ekkora nagy egy emberi fej. Az előtte haladó nőt figyeli, keresi a hasonló méretű koponyát, de a nő vékony muszlinkendőt visel, a kendő alatt magasan, szinte a fejtetőn konty. A kendőt a nő nem a tarkója alá köti szorosan, mint az anyja, hanem lazán és magasan, ami az egész emberi alakot megnyújtja. De a koponyaforma nem vehető ki jól. Ismét a saját nyakát figyeli a házfalon, alatta a kabát, a sötét téglalap. Ilyen egy nyak, ilyen hosszú, jelentős, s meg van koronázva a fejjel. Figyelni kezdi az embereket. Három férfi egy kapualjban beszélget, lassít, amikor elhalad mellettük. Egy kis utcáról befordul elé egy magas, kalapos férfi. Nyaka vékony sávban kiviláglik a szövetkabátból. Tarkóján rövid haj, egyenletesen vágott, ritkás, szürkés, látszik a vörös, pattanásos fejbőre. István figyeli, ahogy a nyak bőre eltűnik a kabátban, a fej pedig elrejtőzik a kalapban. A férfi aktatáskát visz, bőrkesztyűt hord. Alig háromujjnyi pikkelyes nyakbőr látható szabadon.

Egy emeletes ház első szintjéhez létrát támasztottak, hogy bevakoljanak egy csupasz faldarabot. Egy sovány munkás most ereszkedik le, hevederrel van kikötve, hangosan kezd el énekelni, piszkos inge a horpadt melle közepéig kigombolva. Nyaka vörös és vastag, kidagadnak rajta az erek, ahogy erőlködik, egyensúlyoz egy nehéz vederrel és a szerszámaival, az éneket abbahagyja. A bőr meggyűrődik a nyakán, ráncaiban fehér szürke por ül meg.

Amikor kanyarodik az utca, a fiú árnyéka eltűnik a falról, mögötte halad, hosszú tömbként, elveszti emberi formáját. Egy sikátorban megfordul, belelép a saját árnyékába, megpróbálja kitölteni testtel. Az árnyéka, ahogy mozog, együtt növekszik vele, mindig nagyobb nála, sehogy nem tud azonos lenni vele, akárhogy ügyeskedik, táncol.

A különtanárhoz majdnem negyedórával korábban érkezik, nem hozta a füzetét, magyarázkodni kell majd, a kollégiumban hagyta, azt hitte, csak sétál egyet, s aztán visszamegy érte. A nyakán érzi a hűvös szellőt, ahogy a pengével a borbély kiborotválta. Megtapogatja, a bőr sima, még az ajtóban állva megérinti.

Éva nyit ajtót, bólint, jobbra tessékeli, majd eltűnik egy másik ajtó mögött. Az előszobában derékig érő tükör. A haja még mindig ugyanúgy áll, homlokában egy vastagabb tincs, ívben ér a szemöldöke fölé. A nyaka és a feje látványosan kiemelkedik a testéből. Eddig nem is volt nyaka, sohasem figyelte még meg, csak a torkát érezte olykor belülről. Profilból is megnézi magát, csak azután nyomja le a szoba kilincsét. A bal tenyerét ráteszi a tarkója fölötti kereken kiemelkedő koponyarészre, ellenőrzi a tükörben látott formát a kezével. Fél napszám. Megérte.

A tanár a kanapén fekszik, lábát feltámasztja a karfára, külföldi újság van a kezében, leteszi. Már itt is vagy. Ülj ide, mondja a fiúnak, és feljebb tolja magát a kanapé szélére, egy ülésnyi helyet szabadon hagyva. Egészen friss, mutatja a lapot, Éva asszony vette a központban. Múlt heti, francia újság. Óra után mutatok egy érdekes cikket… … …

Tartalom

Ex ira. Indulatból. Prológ

Nem követett el vakmerőséget. Temeritatem non commisit

In insomnio meo. Nyugtalan álmomban

„Mindenki téged keres.” „Omnes quaerunt te”

Cum indignatione. Felháborodással.
A történet

Aki korán reggel felkeres egy borbélyt, nagy tervei vannak annak mára, avagy Claudiopolisban a borbélyok kiválóan vágják a fejeket

Ilyen egy emberi nyak

Szóval akkor a fejeket kiválóan vágják Claudiopolisban

Először, mikor ártatlanságát

Nem a név az érdekes

Gyere, megmossuk mi neked a füledet, csak gyere már ki

Frigidek nem járnak fürdőbe

Tandem. Végtére is miért

Viszik a lányt, rózsaszálat

Megcselekedtetés. Nem úgy, mint a passzív burzsoázia

A császárnak is van lyukas strimflije

Fesztiválozni nagyon is jó, nem azért mondom

Tortát semmi esetre, az olyan proli

A kritikus mély vére (de profundis)

És veletek mi újság? Jártok még hozzá?

Többé nem lehet visszavonni

Minden lépés kockázat. Omnis gressus periculum est.

Heterodafé. Szóval itt dőlnek el a nagy dolgok

Things of Brudy. „Pictor” dolgai

Munkástanulmány

Hétfői akt. Részlegesen duzzadt corpora cavernosa. Barlangos testek

Brudy és Pisti, utóbbi a súlytalanság állapotában

A kenőasszony jól megcsinyálja ezt a marha embert

Jakvampisu, vagyis Ja k vam ne pisu

Úton semmi delta, ΔΔ és csak Θ

Festő elvtárs a bányába érkezik

Ötféle fekete. A művészetnek legyenek művészeti problémái

Csináld már meg a saját feketédet

„Szabó Pál”, első

Degas au masculin. Degas férfiban

Fiú macskával

Arcok a mélyből. Lexi harisnyája

Folyton betakarózott

Többen megemlékeznek a művész megnyitójáról

Szép tánc, csúf tánc

Tizenhárom szekérderék széna rothadjon el az ágyadba

Az eltűnt füzet. Hagyjál már a hülyeséggel

Hagyjál már ezzel. Te idióta. Idiotule. „Szabó Pál”, sokadik. Messze látó tárgyak

Elcserélt szeretők

Famas nostras. A bukaresti fáma szerint

Apáink és anyáink

Nem azé, aki táncol. Tánc az emberek között

Nincsen mester buta tanítvány nélkül. Nullus magister sine discipulis stultis.

Nyakbőnye ringása, hasháj remegése

Titkos vázlatfüzet

Ha nincs súly, nincs történet. Harisnya

A valódi idióta. Sose lépnék egy filozófus lábára

Igazi színházat!!!!

Ne haragudj, testvér, nem tudok neked segíteni

Most már menüett is

„Adorno” és „Kopil”

„Adorno” második jegyzete a szerdai találkozókról

Csokor virág a hölgyeknek

Riportkísérlet Kedves Gyulával

Legyen minden transzparens

Megszűnt ugyanis a cenzúra

Tényleg megszűnt, úgyhogy most már egymást

Lapok, betonlapok

Miklós, szükség van a hangodra

Miklós elmagyarázza a mi műfajunkat, az esszét. Az esszé olyan tolvaj, akit nem tudnak elfogni

Lábán-rendszer

Tisztás és fiatalos

Így mind beszélgeti, így mind mondikálja

Nem is szálerdő

Amikor Miklós egyensúlyát veszíti

Ilyen viszont egy Kedves-esszé

Adieu monsieur, tout est fini

„Mateu”: „Írni? Ezeknek?”

Énrólam van szó, vagy még mindig Miklós bácsiról?

Kiértékelés: legyen a személy sugaras

Pedig aztán az táncolni tudott a létrával

Amikor beáztunk

John Smith utazásai

A temetés

„Adorno” és „Pásztor” feljegyzései a temetésről

Jung raportja Koperniczky Csabáról Nora zárójelentése

A lelkipásztor jellemzést kér a halottról

Jaj, hogy egy zenét se kapok ebbe a fene városba

L’elevation du corps

„Mateu” megfelelő feladatot kap a bölcs főszerkesztőtől

Rólam nem csinálsz képet

Nem is lehet Istent ábrázolni, fütykösét végképp

Az ösztöndíj. Egy gerinc kiegyenesítése

Férfi, férfi, női, női

Voluntas inhibitoria. Akaratlagos gátolás, a tesztalany erogénrezisztens

Behatolás, behatolás, behatolás

És a nők?

Meséljek magiknak Bokáccsóból?

Urbs MDCCCL annorum, avagy az MDCCCL éves város

Szarcsina, avagy feladatkijelölés

Hátba vágjalak?

A small dive

Lapis lazuli

Művészi haladvány

Az igaz kép. Hó, hó, hó

Nincs megnyugtatóbb, mint egy jó krimi

Névtelen levél

Vigyázzatok, ki követ el erőszakot és ki az áldozat

„Gemini”

Puju beköltözik

Fazekas művek

Miklós felordít és odavág

Izzik a város, perzsel

Ellopni a táncot

Én magam adtam kölcsön neki, nem lopta

Balladai homály

Elindul, elindul messziről pediglen

Ezt kérdezi egy hölgytől?

Pedig le fogok szállni és beszélni vele

Kisbárány

Igazolvány

Nem a test a börtön. A börtön bezárja a testet.

Nemzetközi lapok viszont megírják

Egyszóval a szerencsétlen férfiakat elkerülik a barátok

Napoca aeterna. Jóvilág, Lumea bună.

Mi választódott ki belőlünk

Viri magni. Kiváló férfiak

Leprások a tengeren

Vízgerparton egy homo lacrimas

Mare tranquillum, mare turbulentum

Cum furore et cum spe.Dühvel és reménnyel. Epilóg

Con anima. Lélekkel

Újdonságaink, eseményeink,
valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu‑n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Borítótervező Tillai Tamás

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 585 6

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL