Móricz Zsigmond

RÓZSA SÁNDOR

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

RÓZSA SÁNDOR A LOVÁT UGRATJA

Lovas betyár

A Csillagon

A csillagok alatt

Szegény paraszt – szegény ország

Nádirigó

A hátasló

Lókötés

Kígyóson

A puszta szele

Ménesből

Bökkenő

Juliska

Csepegtető csárda

Örvény

Harc

Híre lött

Lárma

Kibir ángyó

A két címeres ökör

Más ódalról fúj a szél

Tápén

Juliska fél

Megverik az ablakot

Beljebb a mocsárba

Perzekútorok

Barom

Osztozás

Fülemile

Míg a bográcsig jut az ember

Tánc, vagy lakodalom?

A csűr

Installáció

Az udvar

A füzesben vartyog a béka

Lármás utca

Ésszel élj

A casino

Hármasban

Bojtorján

A Gyűszű

Kavarodás

A sötétben

Betyárok

Úton-útfélen

Vaklárma

Kinn a tanyán

Búbánat

Lovak, haza!

Havi búcsú

Tűz

RÓZSA SÁNDOR ÖSSZEVONJA A SZEMÖLDÖKÉT

A hegyen, ahonnan messze lehet látni

Tavaszi pezsdülés

Ki hogy, de él mindenki

Az úgy volt

Mikor van a magyar egy akaraton?

Titok a pusztán

Fehér asztalnál

Ződvásár

A tavaszi vihar napja Bécsben

Bor lelke

Dona kapitány

Bécsi napfény

Sorakozó

Vihar előtt

A szegvári bál

Hangok az éjben

Pozsonyi mese

Szagos rozmaring

A parkban

Deák

Boldogság

Zűrzavar

A híd

Fegyverre, magyar!

Farkastanya

Szegedi szózat

A pestiek

Gerillák

Csata

Egy lat lőpor

A szaladás

Rózsa Sándor

Selyem Kata

Móricz Zsigmond jegyzetei

RÓZSA SÁNDOR A LOVÁT UGRATJA

Lovas betyár

A ló jó ló, az már messzirül meglátszik, de aki rajta ül, az se kutya.

Fiatal a legény, de úgy megül azon a lovon, mintha belőle nőtt volna, mint ág a fából.

Úttalan jön a pusztán keresztül s vágtában.

Ugyan hová siet annyira?

A kovácsmester a nagy nyüzsgésben is messziről meglátta a lovast, s odaszólt az inasnak, hogy:

– Van-e készen patkó?

– Készen?

– Készen!

Szénégetőnek tőkén a szeme, kovácsnak meg a patkón, már ő messziről látta, hogy a legény csak hozzá jöhet. Patkolatlan, ménesbeli vad ló. Ezek a nyavalyás parasztok patkolatlan nyövik el a lovukat, meg nincs is a faluban hat pár ló.[1]

– Patkó van, majszter uram – mondta hirtelen a gyerek –, de szenünk nincs.

– Ha patkó van, minek a szén?

S meg se mozdult a mester, támaszkodva állott a szemközti kerítésnél s nézte, hogy osztozkodnak a Veszelkák.

Nagy lakodalom volt, hogy a Veszelkák osztozkodnak. Két testvér közül Péter elszármazott a faluból, elházasodott. Húsz esztendeig nem is igen hallottak róla, csak néha jött a hír, hogy gazdag embör lett, a várostól nagy bérelt földet kapott, s annyi a marhája, tán nem is tudja urát adni, hogy némely része honnan csapódott az udvarába. Aratók jártak arra, meg előfordult, hogy ismerős találkozott vele a szegedi piacon, kocsmában, csárdában, hol vagy a városházán; mégis mozog az ember. Így mindent tudtak egymásról.

A másik testvér, András, itthon maradt s folytatta a régi jobbágyéletet. Nagy szegénységben élt és örült, ha megvolt a mindennapija. Az öreg is náluk élt, már nagyon aggastyán volt, hetven felé járt, s kint hált a góréban, ott kuporgott magának, ahogy öregek szoktak. Nemigen beszélt, ha szóltak hozzá, akkor is hallgatott. Most aztán tavaly egészen el is hallgatott: meghalt.

Lám, azóta egyik izenet jött a másik után, hogy Péter megköveteli Andrást. Jussot akar.

Az egész falu fel volt zúdulva ezen az istentelenségen. Hogy még egy gazdag testvér húsz esztendő múlva jussolni jön. Igen ám, de akinek Krisztus a barátja, nem kárhozik az el. Veszelka Péter valahogy nagyon jóba lett a városi urakkal, s a szegények szószólója elrendelte, hogy Andrásék adják ki a jussot: a szegények a gazdagoknak.

Már az egyik tehenet elvitték a múlt héten, most azért jött szekérrel az asszony, az idegen asszony, Veszelka Péterné, hogy amit csak lehet, elvigyen. Csak nem adták ám oda. Könnyen nem.

Veszelka András nem szólt, szótlan ember volt, mint az apja, annál többet szavazott a felesége, Duló Marcsa.

A két asszony akasztotta össze a tengelyt.

– Nem röstelli ke, nem sül ki a szöme – sikoltotta Andrásné –, annyira gazdag asszony, olyan messzirül, nem röstelli az istentül, hogy egy szúvas ágyért meg egy rogyott lábú almárjomért el tud gyünni.

De Tövis Boris se hagyta magát.

– Neköm az én uram aszonta: el tudta űtet eriszteni az apja, mezítláb, semmi nélkül, egy szalmakalapba, aminek a teteje lyukas volt, az ódala mög le vót szakadva, oszt és ezök mög itt éltek az őseik házába, beszerezködve, jó fődön, jó gazdálkodással. Hát ű most mögmutatja, hogy ű se ebellötte kutya, neki is jár valami a nagyapák mög a nagyanyák holmijábúl. Neki kiadják! oszt neki elhozzák! vagy rájuk ereszti a vármegye pandúrjait.

Csakugyan két perzekutor jött Tövis Borcsával, két nyalka pandúr. Pirossal volt kihányva a ruhájuk, és akkora fejér pléhgombok voltak felvarrva sűrűen a dolmányukra, hogy a szeme is szikrázott a falusi gyerekeknek.

Nem volt mit tenni, ki kellett adni a jusst.

Csak az nem ment oly gyorsan. Már jó délelőtt óta civakodnak, s igazán épületes volna mind leírni, amiket egymás fejéhez vágtak az asszonyok, mert mai világban olyan már senkinek nem jutna eszébe.

– A görcs annyiszor húzza össze a kezedet, hányszor kihúzod a komót fiókját – így Duló Marcsa.

– Annyiszor tégöd a rossz, ahányat letagadsz a jussból – felelt meg Tövis Boris és így.

A falu tátotta a száját és éhesen nevetette.

A kovács azonban látta, hogy a pusztáról a legény már egészen közel jött, s otthagyta a gyönyörű nagyvásárt, és elébe ment a műhelybe a legénynek. Nem is lehetne könnyen megmondani, hogy melyik a ritkább a falusi kovács életében, a felfordult s veszekedő falusi jelenet vagy a patkolás. Ilyen civódás könnyebben kerül, mint munka. Lehet bagózni doszt. Ha a kovácsnak szene nincs, akkor bagózhat és köpködhet; úri dolga van. Koplalhat mind egész családostul; mert nincs ennije, de heverni heverhet felfordulásig.

A kis tanyai falu, a sok apró mezítlábas szalmasüveges viskó maga is elunta már az életét. A nömös városé itt minden, Szeged városáé az egész világ, ameddig a szem ellát, meg azon túl is.

– Aggyisten – köszönt már messziről a lovas legény.

Ez nem jó jel, mogorvább is lett a kovács rögtön. Nem jó az, ha a csikós előre köszön: az azt jelenti, hogy nincs pénze.

Csak bólintott hát neki, s azt se mondta, hogy fogadj isten, csupán úgy dünnyögött:

– Hun jársz erre, öcsém?

– Van-é patkója, mert ha nincs, hát lögyön ám!

A kovács ránézett az erélyes hangra. Nini, még fel van ennek vágva a nyelve. A lovon egy kemény kis legény ült, olyan szemei vannak, mint a parázs. Orra élesen ugrik ki kerek arcából, mint a madáré, aki avval vág. Fején túzoktollas gombakalap, szorítószíjjal az álla alá kötve. Különben aztán vékonyan van rajta minden. Hótt halálos zsíros ingben, gatyában van, de azért nem vásott vászon. Inkább új lehet, csak biztosan be van avatva zsírba, hogy egyszerre megadják neki a végleges színét. Úgy tartják, hogy a zsírba áztatott vászon soká tart, nem látszik meg rajta semmi. Ami igaz is. Azon már semmi se látszik meg. De a legény lábán csizma volt. Patkós csizma, még ugyan hegyesen tartja ám, holott még kengyele sincs, csak úgy szőrén-szálán ülte a lovat.

– Sürgős?

– Abbiony, sürgős.

– Van pénzöd?

– Ha nincs, lösz.

A kovács ránézett a legényre, megismerte. Nini, hiszen ez is röszkei. Biztosan azért jött ide lovat patkoltatni. Itt ugrált vót ez fattyúkorába a műhelybe... Sándor ez. Az árvák egyike... Andrisnak a fia, akit harminchat lólopásért akasztatott fel a vármegye. Jól emlékszik az anyjára is, szegény Örzsére, azt meg a betyárok verték agyon, mert ki akarta az ura nevét tisztázni, s rávallott Csonka Samura. Mingyárt nagyobb szeretettel nézdelte a helyre legényt.

– Há má itthun vagy? – mondta neki.

A legény egy cseppet sem ütődött meg. Úgy látszik el volt rá készülve, hogy a kovács megismeri, s elég rosszkedvűen morogta:

– Látja mestör uram, ha van szöme.

– De hetykén tudsz.

– Nohát.

– Mögtanútál...

– Mötanítottak.

A kovács felnevetett, de a legény semmit se. Talán a szája sarkában bujkált egy kis mosoly. Pedig szép fiú lehet, ha nevet. Olyan rózsás az arca, és sima, frissen van ez most is beretválva... Persze a csikós akkor beretválkozik, ha emberek közé akar menni.

Az inas fogta a ló kantárát, veregette a pofáját. A ló tajtékos volt; nagyon szép ló. A lába meg-megremegett, ki volt hajszolva. A kovács ezt is gondolkodva nézte: maga lovát még a csikós se hajtja ki... Vagy uraságé ez a ló, vagy ragadt. S ami ragadt, annak nincs becsülete, hiszen ha kidűl, majd ragad helyette másik.

– Ugorgy mán le, no.

– Mi van ebbe a faluba?

– Hát nagy a lakodalom. András bátyádat osszák.

S elmondta röviden a dolgot. A legény gondolkodva hallgatta.

– Mit keresnek itt a pusztázók?

– Hogy nagyobb lögyön az uraság.

Nézte a legényt. Nem látta rajta, hogy félne a pandúroktól. Inkább még azt mondta:

– Akkó mögyök én is, mögnézöm.

De aztán mégse mozdult.

– Gondótam, együvök. Úgyse vótam a születésöm fődjin, mióta innen elkerültem. Nagy a szögedi határ, dejazé az embör eccő-eccő hazaálmodik. Nem igaz?

– Szoktál álmodni?

– Nemigön...

– Mikó gyüttél ki?

– Még februárba, tizedikén. Má Bálint napján formán... Láttam egy szép lovat most az útba. Egy pejt. Úgy beleszerettem, mint egy jányba. Halasi embör nevelte, Bátori Bálint. Halasi nömös jobbágya. Rozgonyié... Oszt elvötte a lovat. Elvötte a zsellérjétű. Odatta másiknak, mérgesi tanyára.

A kovács ránézett.

– Övé. A lú.

A legény komor lett:

– Szögény embör csikaja.

– A szögény embör is övé.

A legény felhorkant:

– Akkor mi a szögényé? A huszonöt?

A kovács nevetett. Derülten nézett a legényre, aki csikós létére ilyeneket mond. Intett a fejével Szeged felé.

– Hogy tudtá’?

– Ki?

– Ki.

– Hát égy Kis Jani nevűve’ vótam összeláncóva. Kihajtottak bennünket a szőlőbe – mondta oly őszintén és bizalommal, ahogy a családban kell felelni –, mögtanítottam osztán, hogy kő leverni ja vasat egymás kezirű, lábárú. Vótam én magánál inas! Forrasztáson kő ütni, míg e’pattan.

A kovács komolyan nézett. Négyéves lehetett, mikor innen elvitték.

– Visszamönté Kajla Jánoshoz?

– Nem.

– Akkó mé gyütté ki?

– Möguntam. Müller főkapitány aszonta, hogy egy Rúzsa József főkapitánynak az öccsibű nem lösz betyár, ü mögmutatja. Hát mindön fertály esztendőbe huszonötöt röndölt.

Hallgatott, a szeme szikrázott. Kék szeme most egész haragos sötét lett.

– Hányszó vötted ki jaz ángáriát?

– Háromszó.

Egyet hörgött.

– Emböröm esik az is – mondta a kovács elgondolkodva.

– De engöm az Isten se üssön mög. Aztat nem szívelöm. Nem tűröm. Még ha Müller főkapitány is. Még ha Rúzsa Józsefnek a tanítványa is. Rúzsa József akasztatta fel az én apámat, Rúzsa Andrást... Tudom én, ki vót az a Rúzsa József.

– Üsmertem, kemény embör vót. Ügön. Apádat ü köttette fő. Kurta vallatásra.

– Avval takaródzik? Hogy üneki principálissa vót?

Megrázkódott.

– Tuggya, József bátyám, sokkal tartozok én ezöknek a városi uraknak... Komiszárus, pandúr... Szeretöm üket...

A markában összeszorította a ló gyeplőszárát. Akkor azt újra kisimította, önkéntelen bokorra hajtogatta. Mintha azt akarná jelezni, hogy nem sajnálná felkötni valamelyikét... A kovács kiszámította, hogy háromszor huszonöt botütésnek a nyoma azért möglátszik ám hóttig a gatya alatt. Neki is megvan a farkcsigolyatörése a botozástul, mögvan a minden valamirevaló embernek, aki fel tudja emelni a fejét, ha urakkal szemben áll. Mert az urakkal meghajtott vállal, girinccel kell ám megállani, ha valaki szembe tanálkozik velük, akárkivel is közülük.

– Öcsém, én is tudom, mija... Én is be vagyok ótva... farkasalmáva’... Csak hát ma már a fijatalok nagyon kezdik elbízni magukat, hogy nincsen a török katona... Tudod-e, hogy abbajaz időkbe, mikó még itt járt a török, ha lóháti úr ment át az úton, a parasztnak, aki gyalogszörre’ vót, annak ahogy möglátta a török urat, le köllött vönnija kalapját, oszt férreáni jaz útbú, mög úgy köllött neki állania, míg csak a lovas úr e’ nem mönt a világbú, hogy má szömive’ se látta... Így vót az az apáink mög annak az apái idejébe... De te mög még most is ott ülsz annak a lónak a hátán, pedig mán két pandúr erre nézöget.

– Nézzék ki a szömüket – morogta a legény, s még keményebbre igazította magát a lovon.

– Nem jó lösz most turuccolni – mondta a kovács –, mer éppen most szödik a legényöket. Viszik üket tizenhat esztendőre; katonának.

A legény még jobban bekomorult. Még a szeme is befeketedett.

– Nem komendálom, hogy engöm mögpróbájjanak – morogta.

– Oda is embör kő. Én is letőtöttem tizenhat esztendőt. A szép ifjúságomat. Mikor eemöntem, szögény apád még élt, mikó meggyüttem, még a sírját sé tudta mögmutatni sénki.

– Mit akar a zapámtú. Mindig csak a zapám.

– Jó csikós vót. Jó emböröm vót. Igön derék böcsületes magyar embör vót. Csak jót mondhatok rúlla. Az isten áldja mög az emlékezetjit is.

– Mér beszél kend így arrú, akit főkötöttek. Akit főakasztottak, arrúl csak köpni szabad.

– Kettőja, fiam. Kettő. Egyik a kötél, másik a böcsület. Én a té apádrú’ csak jót mondhatok, soha mást, csak azt mondhatom, hogy az én jó istenem álgya mög az emléközetjit is.

– Mér mondja kend aztat?

S a fiatalember szinte nyöszörgősen dünnyögte a szót.

– Mögérdemli, fiam, aki hat gyerököt nevelt fő.

– Mér hatot? Mink csak ketten vótunk, Bandi öcsémmel.

– De mink mög négyen vótunk. Az én apám az ojan embör vót, hogy nem bírta a szögénységöt, nem szerette a hajdinakását, itt hagyott bennünket, oszt elmönt világgá. Mög se állott a tengörig. Ott mög hajós lőtt belőle. Itthon is hajós vót, révész a Tiszán, míg mög nem házasodott. Biztosan úgy gondúta, hogy neki úgy jobb lesz, vízön... Aszonta az anyámnak, hogy Julis, én nem nyugszok, én mestör akarok lönni. Há mink mik löszünk, aszongya édösanyám. Majd amit a jó isten akar veletök. Hát a jó isten ugyan nem sokat akart velünk, má mög is hóttunk vóna, de hazagyütt az apád, Rúzsa András bátyuram. Osztán aszonta a feleséginek: „Örzsi, úgy főzz, hogy a Julis gyerökeji mög ne hajjanak éhön.” Így osztán mindennap egy fazékkal főzött nekünk Örzse néném. Hantos Örzsébet. A vót anyátok. Ha nem tudnád.

– Mégis főakasztották.

– Apádat. De anyádat nem akasztották fő, hanem a betyárok verték agyon. Mer fiam, a betyárba is van ám komisz embör. Sok hitvány, semmirekellő, nem odavaló van azok közt... Csak az afféléktől óvakoggyá! Mer az ojan, a’ nem kíméli ám a legjobb barátját se.

– Nem tanácsolom az ojannak, hogy belém akaggyon.

– Nem is kő velük tanálkozni.

– Aki úton jár, nem mondhatja mög, kive’ akar tanálkozni – s odanézett a perzekútorokra. Ezekkel se akart.

– Osztán űt is felkötötték – mondta elgondolkozva a kovács –, a Samut. Csonka Samut. E vót anyád gyilkosa...

– Milyen embör vót az apám?

– Jó tudott tamburázni. Hej, mikor már aztat elővette, akkó má mindönkinek repesött a szíve.

Közben a kovács előkészítette a patkót, s a szerszámokat. Így a legénynek is muszáj volt leszállani a lóról. Mert úgy mégse lehet a lovat megpatkolni, ha a gazdája rajta ül. Fogni kell a lónak a lábát. Ezt a sárgát meg különösen tartani kellett, mert még soha nem volt patkó a lábán. Igazán csak a kis gazdája kedviért hagyta magát megvasaztatni.

– Nem vagy elszegődve?

– Nem.

– Hm.

S a kovács előkészítette a szerszámokat, s a patkókat válogatta. Megnézte a ló lábát.

– Tartsad csak.

Avval az éles kusztorával lemetszegette a pata aljáról, ami felesleges. A hulladékot egy vederbe gyűjtötte.

– Írni-olvasni tudsz?

– Hun tanultam vóna? A madártúl?

– Hm.

A vederbe vizet öntött. Avval a lovat megitatta.

– Így hagyja a patkolást – tanította. – Ha mögitatják a maga forgácsárúl... Látod, ha óvasni tudná’, ez benne van a csízijóba.

– Én csak egyet akarok olvasni.

– Mit? Pézt?

– Á.

– Bosszút?

– Á.

– Hát mit?

– A böcsületöt.

A kovács elgondolkozott.

– Azt az embör az apjátú’ kapja.

S a Veszelkák felé intett.

– Itt vannak ezök, ketten, Pétör meg az András. A gyerekök se mind egyfélék. Itt is, ez a Pétör nem bírt mögmaradni a faluba. Mórán lakik, Mórahalmon. Tudom, hun, vótam egyszer nála. Lovat akart eladni, de mögnyilazta neki egy kovács, azt gyógyítottam mög. Láttam. Nem vót tiszta dolog. Orgazda vót abbajaz időbe. Mostanába nem hallottam felőle semmit. Egy lánya van... Itt van az anyjáva’... Jó elhózták, hogy az apja születési helyit möglássa... Ű szégyöll elgyönni, vagy mi? Gyüvő-menő embör lött... Én is a katonaságnál tanútam ki a kovácsmestörségöt... Tartsad csak ezt a csikót.

A legény megsimogatta a lovát, megölelgette s felemelte a hátulsó bal lábát. A kovács reszelgetni kezdte a patát.

– Mér? Mer az apám is aszonta, hogy ű nem marad a faluba örökös fődönülő parasztnak. Mestörségöt akar tanúlni. Biztosan mög is tanulta szögény, ha azúta agyon nem lőtték, mert vadásztak ám rá, hogy szökevény. De nekem mindig a fülembe maradt, hogy nem bolondság az, amit az apám mondott, hogy ü nem akar halálig fődönülő paraszt maradni, hanem mestörségöt tanúl. Én is a katonaságnál aszontam, má inkább mestörségöt, ha löhet... Mert ha egy családba bevöszi magát a szó, hogy iparos! mán azt a gyerök nem hagyi el. De még az asszony se, mer csak az asszony neveli fő a gyerököt... Hát te, nem akarsz mestörségöt?

– Még ráér.

– Rá?... Hát igaz, mi lögyön a betyár fiábúl. Betyár. Nem hagyják, hogy más lögyön, mert belekergetik. A betyárságba... Ez a Péter is, jól ismerem, vele gyerökösköttem ebbeja faluba. Mán akkó is olyan kacsmáró vót. Nem is tudom, ha nem betyár, de valami afféle löhet.

Most hirtelen setét lett a műhely. Odanéznek, hát valaki áll az ajtóba, de olyan óriási ember, hogy egészen elfogta a napot.

– Imre ez – mondta a kovács. – Ismeritek egymást?

– Én nem láttam soha – nevetett Imre, s egész arca olyan kerek lett, mint valami tök, ősszel. Irtóztató nagyra dagadt legény volt.

– Ismerjétök mög egymást.

– Mögmondtam kendnek József bátyám, hogy a szürkét el kő dugni? – nevetett Imre. – De igazam is vót. Most azt ángyom azt is elvinné. Pedig a’ nem vót soha a zapámé, aztat én szöröztem.

S harsogva nevetett, amiből látni lehetett, hogy micsoda szerzésről lehet szó. Sándor élesen nézett a fiú arcába, megnyugodott. Igen tisztességes, jóravaló gyereknek látszott. De jó erős...

– Mijen a ló? – kérdezte.

– Jó csontos ló. Samunak híjják.

– Samu vót má a régi gazdájánál is, hát én bizony nem körösztőtettem át, nem vót kőtségem rá – s nagyon nevetett az Imre.

– E’ se akar fődönülő paraszt maradni!

– Lógó lösz a neve! – mondta fellobbanva Rózsa Sándor.

– Lógó? – mondta Imre elcsodálkozva. – Löhet. Lógó.

A kovács nem nevetett. Értette. Hogy nem akarja Csonka Samu nevét hallani. Kínálva intett a legényre:

– Én nem. Mögmondta jaz édösapám, hogy: fiam, lögyé’ betyár, szörözd mög, amit Pétör bátyád tülünk elrabó’.

Rózsa Sándor újra odanézett a fiúra, s azt gondolta, sokat beszél.

Imre nagyot nevetett:

– Én el is mönnék, de nem tudom, hun kő kezdeni. Nem mögy az úgy, hogy az embör csak béáll. Hova löhessen béállni. Most nincs is arravaló betyárgyerök a szögedi határba, csak az egy Sándor... Ahhó beállanék... De nem tudom, merre jár. Mög asse tudom, hogy köl néki valaki?... Most nem tudom micsinájjak, soha egy éccaka is nem merők itthon aludni; mert mindig félek, hogy rajtam ütnek a pusztázók, osztán elvisznek katonának... Nem tuggya ke, ez a két pandúr mit akar itt?... Csak ángyomékat kísérik, mint valami bárónét? Illyés az egyik pandúr, a másik meg Rácz. Rácz Pali. De szeretném mögszorítani valahun egyiket a nádasba... Mög tudnám mártogatni a fejüket a hínárosba.

– Nem kő annyit povedálni – mordult rá a patkoltató kis legény.

Imre végignézte a csikóst.

– Nem?

– Nem.

– Hát mi kő? Odaütni?

– Inkább aztat.

– Inkább?

– Inkább.

– Add ideja kezed, testvér.

A csikós ránézett. Fél kézzel eleresztette a ló lábát, odanyújtotta.

– Itt van, testvér.

– Ereszd e’ja lovat.

– Dógozik a kovács.

– De mög tanállak dógozni, a rossz lösz.

A csikós csak nevetett.

De azért eleresztette a lovat. A ló lelépett s felnyerített. Azt hitte, megszabadult.

– Ne bomoljatok – mondta a kovács.

Már akkor azok összementek.

Szorították, szorították egymás kezét. Veszelka Imre rángatta, táncoltatta a kis embert, akit súlyánál fogva át tudott volna dobni a háztetőn, de eccer csak kékült a feje, veresedett, felordított egy kurtát. – Höpp!

A csikós eleresztette az óriás kezét, amit alig ért átfogni rövid acélujjaival, de amit úgy megszorított, mint ahogy a satu a ráfot.

Imre meg csak nyitva hagyta a száját, hogy lélegzetet tudjon venni, s kiugró szemekkel nézte az ujjait. Mintha hurkából lettek volna vastag ujjai, össze voltak préselve s másik kézzel kellett szétválogatni őket.

– Aztajézusmárijáját... – morogta s beledugta a kezét a vizes dézsába, ami mellett ott volt a suskából csinált pemete, amivel a tüzet szokták élesztgetni, ha van tűz a kohóba.

De a csikós mintha nem is vette volna észre, fogta a ló lábát, s újra emelte, csak a kovács nem bírt egyhamar belefogni a munkába, annyira nevetett. Nagyon furcsa volt ez a hirtelen próba. Tetszett neki, hogy az Imre mögjárta. No meg aztán ő tudta már, ki a gyerök.

– Nem szeretőm, ha valakinek sokat jár a szája – mondta Rózsa Sándor. – Olyan embörre’ nem löhet sömmit se kezdeni, akinek lepcsös a pofája.

A műhely előtt szaporodni kezdett a bámész népség. Elébb csak gyerekek tátották a szájukat. Mind taknyos volt, csipás. Sápadt, vézna gyerekek. Valamennyi mezítláb, csizmája senkinek se volt a lábán az egész faluban, hiszen nem is kell ilyen meleg nyári időben, hiszen csak égetne, még a por is perzsel, hát még ha a láb valamibe bele van szorítva. Megsülne talán, mint a hamuba a pogácsa. Nyíratlanok voltak a kis fattyak, a hajuk a szemükbe lógott. Csak ünnepekre nyírták meg őket, a nyírás úgy ment, hogy elvágták ollóval a hajuk végét a fülük felett körül, s mintha sapka maradt volna a fejükön. Most már régen volt a pünkösd, hát azóta jól megnőtt, vastag volt a bunda, mint a juhé.

Azután egy-két asszony húzódott erre. Soknak találták, hogy egy napra két látnivaló is került. Egyik a Péterné meg a lánya a szekéren, meg a pandúrok. Jaj, ez nagyon érdekes volt, kivált, hogy ezeket a kevély Andrásékat így megnyomorgatják. Vigyék is, igaz is, akinek jár, annak jár, s mér ne járna annak a fiúnak is, aki eltávozott. Mindent csak azok használjanak, akik itt maradtak, és az öreg Veszelkát a disznóólba kovártélyozták?

De azért ezt is jó vóna tudni, ki lehet ez a fiatal csikós, aki olyan jól ül azon a gyönyörű lován.

Még a férfiak is odagyűltek és bámultak. Ezek is szőrösek voltak, nagy hajúak, rongyos, piszkos ingben. Nem úgy beavatva az új ruhát, ahogy a pásztorok teszik, hanem vásottan, amint rajtuk elnyűtt, s itt is lyuk, ott is lyuk, kilenc macska nem fogna meg benne egy egeret, annyi egérlyukat hagyott a fahordás meg a szénahordás rajtuk. Nagy, málészájú parasztok jöttek, akiket még a hajdú se hajt el robotra, mert arra se jók.

Mind olyan volt, mintha éhes lenne, ahogy az is volt. Soha jóllakni nem tudnak. Nem is ismerik, mert mindig takarékosan kell beosztani, ha nem akarnak éhen halni. Meg is szokták már, hogy naponta egyszer esznek, legfeljebb kétszer. Reggel, meg este. Este jobb enni, mert akkor az ember úgyis aludni megy, hát kevéssel elüti. De az a telhetetlen, aki délben is zabál, az nem győzi a feneketlen lyukat: a szájat betömni.

Nagy dolog az, egyszerre három ilyen erős embert látni, mint a kovács, az idegen meg Imre.

Röszkének híjták a falut akkor is, pedig az ősi neve: Reszke. Talán azért, mert itt mindig reszketett az emberi nép az éhségtől. Még ebben az időben nem ismerték itt a paprikát, el sem tudták volna képzelni, hogy valamikor az ő ivadékaik a paprikatermelésből fognak valaha élni s télen-nyáron a kúton tapossák a maró erős paprikamagot a zsákokban, hogy a lábukat mind kirágja.

Búzát termeltek egy keveset, meg kölest, azt sokat és hajdinakását, aminek a nevét se ismerik száz év múlva a mai utódok. A krumplit abban az időben hírből is csak úgy hallották, hogy akik Szegedről hazajöttek, mondták, hogy ott a hatóság valami új, ehetetlen disznóságot parancsol rá a népekre, de nem is teszi azt senki a fődbe, mikor olyan jó a kása! Minek akkor efféle alávaló fődbe duvadó rothadékot parancsolni. De csak fel is kellene gyújtani a várost mind a négy sarkán, mert onnan jön a pusztára minden rossz. Legalább a Tiszának lenne esze és egyszer már öntené el a világ színirül, mosná le ezt a szégyenfoltot, ezt a Várost, mindenkinek a megrontóját.

Így beszélt a szegény nép, s próbálja meg valaki ma megmagyarázni, hogy mivel éltek ott az őseik, ahol ma olyan jó paprikásokat esznek, krumplival és avval a jó lével.

Ott állott a kemencezugban a paszuly, jó nagy fazékkal, arra jártak, míg el nem fogyott s a nehéz keletlen kenyérből vágtak hozzá. Ugyanis nem volt az asszonyoknak idejük, hogy a kenyeret jól kidagasszák, mert mostanában állandóan annyi csuda esik, hogy nem ér rá az ember a maga munkájára.

– Ebbeja faluba csak öreg embörök vannak? – kérdezte váratlanul a csikóslegény.

Mindenki nevetni kezdett rá.

– Jó embör, nem tudja kend, hogy aki csak munkabíró, mind elhajtották a hajdúk tőtést csinálni? Most, mikó legnagyobb a munkaidő. Ami kis kukorica van, be se löhet kapáni, mer hétfőn elmennek, csak péntökön gyünnek haza a nagy munkából a szögényök.

– Minek mönnek! – így a csikós.

– A fiatalságot mög a legényöket, fiatal házasokat, azt most hajtották el, mikó nem voltak itthon az embörök, mög a tőtésen fogdosták össze őket, vitték katonának. Mind ott vannak Szögeden a várba. Ott van rájuk fordítva a vaszár, mög a nagy fatengöly. Nem gyühet ki onnan egy is belőlük tizenhat esztendeig, csak nekünk szakad a szívünk szegény anyáknak, hogy erre nevejjük fő az édös magzattyainkat, hogy mikor már lönne belőlük valami haszon, akkó gyün a császár, oszt elviszi üket a vágóra. Jaj én istenöm, istenöm...

– Minek mönnek! – szól újra a csikós.

És rázendítette az egész csoport a jajveszékelést. Csak meg kellett pendíteni, s már kitört az asszonyi szívekből az égre hasító jajszó és a szájukból a szíveket összetépő sikoltozás.

Mintha egy nagy temető volna az egész falu, csak vonítottak és óbégattak a szegények. Szegény anyák, szülék, és szegény gyerekek is velük. Ebben a nagy fájdalomban a gyerek is részt vett, önkéntelenül érezték a fiúgyerekek, hogy nekik is csak az lesz a sorsuk s sajnálták is a bátyjukat, apjukat, mert hát azóta is még kevesebb lett a kenyér és az étel, mióta ezek elmentek. Csak ők hordták össze az ennivalót. Ha mást nem, sulymot a nádasból.

– Nem telik mán ecetlevesre se – kiáltotta egy fiatal asszony, s tördelte a kezét. – Honnan vögyünk ecetöt, ha az embört elvitték! Ki fog ránk keresni, jaj szögény, szögény életünk.

Soká tartott a lópatkolás.

S akkor csak megállott az ajtóban a két perzekútor. Előjöttek, mint a kutyák a dögszagra, nézték, vajon mi van itt. Mitől lett a nagy óbégatás, jajgatás, mikor mióta itt vannak, mintha csak le volna kötve a nyelve mindenkinek, egy pisszenés se volt.

– Mi van itt, há?

Kérdezték a derék szál, erős pandúrok. Mert a pandúr az mind olyan, mint a bika. Nem olyan, mint a szegény paraszt, akibe szinte hálni jár a lélek, hanem hússal zabált, erős, kövér, vaserejű nemes emberek. Hogy is merne betyár lenni a határon, mikor a város tizenkét ilyen perzekútort is tart.

A csikóslegény csak nézte, nézte a vasembereket, akiken olyan jó ruha van, hogy nincs azon egy repedés, egy szakadás, mintha csak most vették volna ki a szekrényből. És kard van az oldalukon, tenyérnyi széles palloskard, derék, hajlott pengéjű, amivel gyönyörűen lehet nyakazni, még a hóhérnak is mögtöszi, olyan hatalom.

– Te mit akarsz itt, fattyú? – kérdezte az egyik pandúr az idegen fiút.

– Perzekútor lönni – felelte az. – Azt nagyon szeretnék.

Erre kacagásba tört ki a két csendbiztos.

– Perzekútor? – mondta a másik. – Még hogy perzekútor! Tán úgy is mondhatnád, úr! Perzekútor uram!

– No hajjuk, micsoda ágybú kőtté’, hogy ilyen fő vetöd a szömödet? Ki vagy? Hogy híjjnak?

– Az én nevem Bátori. Bátori Bálintnak vagyok a fia. Tudják-e, ki az a Bátori Bálint Halas városába? Nahát annak a fia vagyok én. Én is Bálint. Bátori Bálint.

A kovács csak nézett. De vigyázott, észre ne vegyék, hogy elbámul a gyerök füllentési képességén.

– Osztán szögedi pusztázó akarsz lönni?

– Itt vagyok a szögedi ménesné’, ahun a halasi gazdák csapják ki lovajikat. Mágocsiná’ vagyok, a számadóm Mágocsi uram, kérdezzék meg tülle Bálintot, a bujtárját. Mégpedig a legkedvesebbik bujtárját neki.

– Jó van, fiú, jó van, azér nem kő olyan nagyon kijabáni. Mást se a gólya kőtött, hallode!

– De ha te a Mágocsi tanyás csikósnál szógálsz, hogy kerűsz te fősső tanyákrú’ ide Röszkére?

– Ezt a lovat viszöm az új gazdájáhó. Mer ez el van adva, de a gazda nem vöszi átal patkolatlanú, azér kell nekem eztet mögpatkótatni. Útba esött ez a kovácsműhely, hát begyöttem. Ennyijaz egész.

– Jó ló.

– Nagyon fajin kis ló.

– Nem is tudom, hun láttam ennél jobb lovat mostanába.

– Én láttam egyet – mondta a csikóslegény, aki egyszerre olyan kedves, mesélő, vidám fiú lett, hogy az asszonynép mind szájtátva figyelte. Hogy egy ilyen pusztai, hogy meg tudja mondani! De gyönyörű! A lelkemadta! – Az úton, ahogy gyüttem, szömbe gyütt rám egy szekér. Annak a saraglyájához vót kötve egy pejkó. Hát az aztán ló, a zanyját neki. Micsoda ló! Fijatal ló, hanem még a szívem is mögszorútt, ahogy mögláttam. Úgy bele löhet szeretni, mint a legszöbb jányba.

– Hohó öcsém, Bálint, csak te ne szeress bele jabba ja lóba, de sömmitelenfélébe, mert osztángat hozzád ragad, akkor pedig úgy jársz, ahogy Rúzsa Sándor.

A kovácsnak megfagyott a szeme, most mi lesz.

– Hát az ugyan hogy járt? – kérdezte vidáman a legény, s egészséges fogai kiszikráztak, ahogy nevetett. Kék szemei csillogtak a boldog jókedvtől.

A perzekútorok is nevettek.

– Kurrentájják. Úgy járt.

– Mér kurrentájják?

– Mióta megszökött a szögedi nagyhögyön a szőlőbe, mer a zsivány gazembör leverette a lábárul a vasat, úgy menekűtt e’, hogy a kezin vitte’ a láncot, de a lábán egy pimasz cimborájáva eltörette a láncszömet. Az annyuk ne sirassa őket, csak egy szömet kalapáltak le egymásnak a vasával, olyan szömet, amit a kovács talán nem csinált mög olyan akkurátusan, ahogy kő...

– Vagy a rozsda mán mögötte – mondta a kovács –, mert a vas nem olyan erős ám, mint az ember, az nem bírja a nedves, főd alatti pincéket, elrozsdásodnak, elszakadnak. Azér mondja vitéz uram a nóta is, hogy

kilenc fontos vasbú

hármat eszagattam

a negyediket is

jól megvásítottam

Mindenki nevetett. Nagyon tetszett a népnek, hogy ilyen kedves beszélgetést hallgatnak, hogy a fegyverösök is tudnak mást is tenni, nemcsak ütni, verni, hanem azok is emberek, és jól el lehet velük beszélgetni.

Má még dalolnak is együtt, betyárnótát danolnak.

– Szóval azt kérdözted, öcsém, mit tött Rúzsa Sándor. Hát még nem hallottad, hogy mindenfelé csak rulla danónak?... Az annyát neki, hiszen ahun valami történik, akár lólopás, akár ökör, akár sertvés, akár házat ásnak ki, mindönbe csak az a felelet, hogy Rúzsa Sándor tötte.

– De hiszön csak kerűjjön éccő kézre, sémmi mög nem menti az istrángtú. Nyakába neki és főhúznija fára. A zelső fára. Sehol mög nem á’hat a zembör, hogy valami újabb mög újabb gazságot né halljon.

– De hát, ha annyi kárt tösz – mondta tisztességgel a csikós legény –, akkor mé nem fogják mög?

– Tizenkét szeretője van, azokná duggatja a kincseit. Kivált van egy halász, annak a lánya a kurvája, anná van a legtöbb aranya elrekkentve a sásba. Hej, ha arra rá tudnék bukkanni, tudom én is abba hagyhatnám a perzekútormestörségöt, e’möhetnék szöbb szöröncsét próbálni.

– Hát perzekútor uram, ha mögtaná’ná, nem kék azt beszolgáltatni a hatóságnak?

– Elég vóna neköm az is, ami abbú’ mögmaradna, öcsém. Mer az felire megy. Mögmondom, hogy te is tanujj belőle. Aki a zsiványt erőve’ lefogja, vagy agyonveri, vagy be tuggya elevenen szó’gátatni, annak a zsákmány fele jaz üvé... De ha csak úgy suttyomba tanájja is mög, osztán beviszi, amit tanált, hát amit beszó’gáltatott, annak harmadát mögkapja... Hát énneköm ez a harmada is elég vóna... – nevetett öntelten.

És vele nevetett mindenki.

– Nem pályázik a felire, kardos uram? – szólt oda egy éles nyelvű menyecske. Amin kuncogva nevetett mindenki.

A perzekútor megpödörte a bajuszát, megnézte a menyecskét. Abba a pillanatba meg is tetszett neki; nem szólt, mert azonnal arra gondolt, hogy addig ebbül a falubul el nem megy, míg ezt a fiatalasszonyt meg nem kóstolja.

– Vögyenek fő engöm perzekútornak – mondta a legény –, fogadom istenem, én nem retirálok mög a feles haszon elül.

– Tán még a Rúzsa Sándorral is ki akarnál kötni?

– Nem nézőm én, hogy ki. Ha én perzekútor vagyok, én csak a kötelességömet nézőm.

– Hallod-e, sógor – mondta a perzekútor, s közelebb lépett a menyecskéhez, s míg a kollégájához beszélt, az asszonyt vette kerülőbe. Bajszához kapott meg az asszonyka kötőjéhez, szóval mindenképpen szorgalmazta, hogy ez értsen belőle, mi a sorsa. – Hogy ü még a Rúzsa Sándort se nézi... Én meg ezt a rúzsát nézöm... de micsoda büdös kis pofája van neki...

– Mönnyön mán – mondta a menyecske, aki már megbánta, hogy az elébb elkukorikulta magát.

De most már hiába húzódozott, a kardos csak nyomult utána; hamarosan kívül voltak a műhely félszerén, az udvaron, de a gyáva falusiak közül senki se mert utánuk menni. Az asszony csak hátrált-hátrált, egészen hátra húzódott a kovácsműhely háta mögé, a kardos oda is utána ment, a falnál megfogta, ahogy a kakas szorítja meg a tyúkot, aki fut előle, beszélni kezdett neki, úgy kurrogott és karácsolt, nem volt annak semmi értelme, vagy ha volt, csak ő tudta, mi volt. És senki se ment az asszony segítségére, de sőt figyelembe se vették a dolgot.

A kovács észrevette, mi van odaki, de okos volt, hogy elterelje a figyelmet:

– Hogy jutottam eszödbe – kérdezte –, hogy ide gyüttél olyan messzirül patkóltatni?

Vette észre, hogy most majdnem elszólta magát, oly bizalmasan beszélt hozzá, mint a Rúzsa András gyerekéhez, akiről tudja, hogy valahol Felső-Szegeden csavarog... Mingyárt igazított is, hogy a legény el ne tévedjen:

– Halasrú, vagy hogy mondod? Bátori?

A legénynek tetszett a kovács okossága, magában mosolygott, de az arcán nem látszott meg.

– Bálint... magának én csak Bálint vagyok... mi?... Hát mifelénk azt mondják, hogy csak egy van igazi patkolókovács, hogy Bak Józsi a mestörök mestöre.

– Micsoda? – nevetett a mester. – Mestörök mestöre?... Má én nem tudom ki vagy, felőlem magaja Jézus Krisztus is löhetsz... Én pedig nem akarok úgy járni, mint a tápai kovács a Jézussal.

– Hát a hogy járt? – kérdezte eccerre mindenki.

– Az úgy járt, mert az akkó vót, mikor még a Jézus le-lenézett a fődre. Szóval elkerült Tápára is, osztán ott lelt a kereszt alatt egy kovácsműhelyt, arra ki vót írva, hogy „mestörök mestöre”.

Mögcsóvájja a fejit a Jézus, oszt bemögy.

(Már mindenki nyitva felejtette a száját, hogy a Jézus Krisztus, a mi Atyánk, Istenünk egy fia... Nevettek.)

– Löhet-e itt patkótatni?

– Löhet.

– De én magam akarnám a szamaramat mögpatkóni, mer én is kovács vónék egy kicsit.

– Azt is löhet.

Hát a Jézus szerényen babrált a szamarával.

– Lássuk a tudománt – aszongya a kovács.

Akkor a Jézus előveszi a bicskáját, oszt levágja a szamarának a lábát térdbe, behozza s beleszorítja a satuba.

(A nép borzongva kacagott. Még ilyet nem hallottak.)

A kovács mög nézi, nézi, most valami újat tanul. Nagyon nézte a dógot.

Hát mögpatkóli takarosan a szamár lábát, még ki is pucolja, akkor ráköp, mögnyálazza, oszt visszaragasztja mind a négyet.

(Jujj! – borzongtak a hallgatók s nevettek nagyon.)

Egy gazda meg éppen hoz egy pár lovat patkoltatni. Löhet-i?

– Löhet – azt mondta a kovács –, csak várjon kend, míg a legény végez.

Hát kérdi a Jézus, mit fizet?

– Sömmit – azt mondja a kovács.

– Jól van – mondja a Jézus és el.

– No hozza kend a lovát.

(Az emberek már előre nevettek.)

Kiveszi a késit s kezdi levágni a lónak a lábát.

(A hallgatóság, mint a gyerekek, a hajukat marták. No, szegény ló.)

Mondja a paraszt:

– Micsinál kend, mestör úr? Elvérzik!

– Bízza ide. Münk eztet így szoktuk utóbbi üdőbe.

Hát beviszi a ló lábát, beszorítja a satuba, mögpatkolja.

Köp aztán rá egy nagyot, mögkeni, ragasztja vissza, de nem ragad.

(A falubeliek futottak előre az utcán, mi van itt ilyen nevetség?

Mindenki nevetett, csak Rózsa Sándor nem nevetett. Az ő füle kifelé figyelt, mintha asszonyi sikoltást hallott volna. )

Mögijed a kovács, mondja:

– Szaladjatok mán az után a gyerök után, hogy mit kő most csinálni?

Visszahíjják a Jézust.

Hát a csak ráköp a ló lábára s visszaragasztja.

Főragasztotta neki. De mög is mondta a kovácsnak:

– Hajja kend. De levegye kend a siltet, hogy mestörök mestöre. Írja csak ki, hogy "kovácsmestör”.

Mindenki fellélegzett, sajnálták volna a szegény lovat, s a kovács ránézett Rózsa Sándorra:

– Hát én is csak kovácsmestör vagyok, hallode... Bálint fiam...

De Bálint fiam azt látta, hogy egy gyerek már régen kikukucskál s hátrafelé les. Az anyja is észrevette s visszarántotta:

– Nem gyüsz, te pokol!

A Rózsa Sándor szeme égett.

A perzekútor nem vött észre semmit. Mondja, úgy kiszáradt a torka a nevetésbe, megkínálhatnák egy kis borral. De ezen meg mindenki nevetett.

A gyerek azt mondja az anyjának:

– Nézze mán... Zsófi nénémet a kardos űzi.

– Űzi a nehézség. Mi közöd tülle, ha űzi, űzi. Ne tátsd olyanra a szömöd te disznó, ami nem rád való. Ne láss, ne hajj, sömmi bajod se lösz életödbe.

A legény a lónak a negyedik lábát tartotta.

– Ki ez a pusztázó? – kérdi.

– Rácz Pál – súgta egy öregasszony. – Felesége van neki Alsón, mégis űzi Maradék Pálnét. Az urát elhajtották tőtésre, a feleségit meg a perzekútor űzi.

A kovács megrettent.

Megállott a kezében a kalapács. Éppen a szöget akarta beütni a ló patájába.

– Ne beszéljen kend, senki se kérdözte – s hangosan, hogy a másik puskás is odafigyelt: – Nem löhet dógozni ettű a sok büdös vénasszonytú. Mit gyűlnek ide? Nagyobb látnivaló van Veszelkáéknál. Ott tátsák a szájukat!

De most felforrósodott a vér a legényben, intett Veszelka Imrének, aki mint egy boglyakemence állott, folyton csak őt nézte. Az jött, átvette a ló lábát.

A betyár megsimogatta a lovat, megveregette a nyakát, valamit súgott a fülébe, akkor minden izgalom és sietség nélkül kilépett a fészerből.

– Mi az, mi az? – kérdezte a másik pusztázó, aki háttal volt nekik s a parasztokat heccelte, de megsejtette, hogy a társával van valami.

– Semmi, csöndbiztos uram – mondta a kovács és vidám arcot mutatott. – Mingyán möglöszünk mán evvel is. Még hogy soká tart.

Úgy tett, mintha azon volna szóváltás, hogy ő lassan dolgozik.

– Ezt se löhet főfújni. Nem Krisztus az embör.

Pár pillanatig mindenki a kovács ügyes kalapácsolását nézte. Nincs még egy ilyen ügyes patkolókovács a szögedi alsóhatárba, mint ez a Bak Józsi röszkei kovács.

Rózsa Sándor éppen akkor ért a műhely mögé, mikor Rácz Pali a halálsápadt asszonyt mind a két kezével megragadta s csókolni kezdte. De úgy csókolta, mintha kettéharapná a nyakát. Egész elvesztette a fejét, tele lett vérrel és vaksággal. Mint a kutya, ha bagzik.

– Hé! – kiáltott rá a legény, mint egy farkas, elkapta a gallérját és visszafelé fordította magához a fejét.

Azt ne mondhassa, hogy hátulról támadott rá. Még el is eresztette egy pillanatra, hogy összeszedhesse magát.

De már a másikban egy irtóztató pofont adott neki.

– Ez a pandúrböcsület? Ezért küldtek tégöd ide? – rivallt rá rekedten. – Hogy a szögény asszonyokat űzd?

Bal kézzel adott neki egy ütést, a fejibe, olyan taszító ütést, hogy a pandúr belezuhant a falba, s keményen megütötte a fejét.

Most aztán adott jó néhány öklözést, míg csak az szó nélkül össze nem esett a lába előtt.

Akkor felkapta a puskáját, jól megnézte, s odaütötte két kézzel a fal sarkán egy a vályogból kiálló téglához. A fegyver egycsövű régi, rossz puska volt, abban a pillanatban kettétört, azaz kiugrott a vascső a reves faágyból.

Most lehajolt, kivette a perzekútor övéből a pisztolyát: megnézte, meg volt töltve fojtással.

De már a menyecske nem volt sehol. Az elfutott, mint a megriasztott jérce. Meg sem állott hazáig s ott bezárta magára az ajtót.

Távolról emberek látták, hogy itt történik valami a perzekútorral, ijedten állva maradtak, senki se mert közeledni. Eddig úgy tettek, mintha nem látták volna a perzekútor mit csinál, most meg amiatt állottak, hogy tanúk ne lehessenek, hogy a betyár mit tesz a pandúrral... A szegénynek minden baj. Mindenki csak hatalmaskodik, ők meg mit kapnak, csak ők isszák meg a levét. Lesz egzekúció, gondoltak már most is rá az öregek, az egész falu szenvedni fog ezért... De nagy legények is a pusztai betyárok, nem néznek se istent, se embert, ha éhesek, esznek, ha szomjasak, isznak, ha megdühödnek, ölnek. Ők az urak, ki merne ellenük állni... Jaj istenem, istenem, mér nem adsz már emberi szívet a nemeseknek. A perzekútor mind nömös.

Rózsa Sándor ott hagyta a perzekútort a földön. Az nem vesztette el egészen az eszméletét, de érezte, hogy a gyerek erősebb nála, fegyvert is veszítve, hagyta, még tettette is a hóttat, patakzott a fejéből a vér. A legény azonban bement a fészerbe, felemelte a pisztolyt, s mire valaki észhez tért volna, elkiáltotta:

– Fő a kézzel, hé!

Mindenki tartotta fel a két kezét.

De Illyés uram volt legjobban megijedve. Puska a vállán, páros pisztoly az övében, s fel kell emelni a kezét, mert ez a betyár csak éppen őrá vadászik. Mi baja?

Csak fel kellett hát emelni a kezét, ha ez azt parancsolja, s engedte, hogy a fiatalember elszedje az övéből a két pisztolyt. Meg a tőrt, kést. Meg a válláról is levette a puskát. Ez is olyan régi egycsövű puska volt. Nem is lőne vele, csak ijesztésül. Nem nagyon voltak felfegyverezve a város cselédjei, hiszen alig került lövésre a dolog egész nyáron. Tavasszal megcsinálták a puskába a fojtást, ősszel sütötték el, még a nyulat is inkább vassal fogták. Nem is volt puskaporuk sem. Kevés volt, avval meg be kellett számolni.

– Testvér, öntsé’ csak egy marék vizet ebbeja kulacsba – adta oda a pandúr fegyverét Veszelka Imrének.

Imre rögtön megértette, a tenyerét belemerítette a kovács dézsájába. Belemerítette a tenyerét, aminek még most is jólesett a szenesvíz.

Aztán a vizet gondosan belecsorgatta a puska csövébe. No evvel nem lőnek egyhamar, míg a por ki nem szárad benne.

Illyés uram köhintett. Még mindig nem tudta, hogy mi történik.

– Mög vagy te bolondúva, te?

– Ne pofázz! – mondta a betyár, s bevillogott a szeme a perzekútorba.

Aztán a kovácshoz fordult. Övibül kivett egy erszényt.

– Magának mög aszondom. Aszondom, hogy fogja ezt az erszényt. Vögye ki belőle, ami magának jár, a többit pedig adja oda Maradék Pálnénak. Három gyeröke van neki, jó lösz szögénynek a nagy ijedtségre. Kinyérre.

Avval megint a pandúrhoz fordult:

– Maguknak mög, Ijjés uram! Énneköm magáhon semmi közöm. Tuggya mög, hogy maga neköm nem vétött. Nem maga ellen van, de hát nem hagyhatom magamat én se... Rácz Pál uramnak, a kollégájának, említse mög, hogy ha száz esztendeig él, mög még egyig, akkó is soha többet ilyet ne cseleköggyék. Mer ha cseleköszik, éppen úgy utoléri a bot, mint inast... Mögértötte?... Mönjön, mossa föl, Ijjés úr. Egy kicsit be tanáta ütni a koponyáját a falba...

A perzekútor mélyen meg volt sértve. Az arca égett a szégyentől, hogy ennyi ember előtt, asszonyok, gyerekek előtt ez a semmi fiatal fiú így mögleckézteti.

– Mondja mög a társainak is odabé, Szöged városába, hogy ennekutána nem komendálom, hogy nyakló nélkül bánjanak a szögénnyel. Mer a szögény is embör. Tudja-e, éppen olyan embör, mint maga, ha páros pisztolya van is a derekán, mög ha tőtött puska van is a vállán. Mer a puska levöhető, tudja-e, osztán akkor maga is éppolyan semmi lösz, mint az, akinek sose vót a vállán. No röndbe van a ló? Mestör úr?

– Röndbe – mondta a kovács, aki közben reszelte a ló patáját, s igyekezett úgy tenni, mintha rá semmi se tartoznék más, csak az, hogy a ló patkolása becsületére váljon.

Most a lovat eloldotta, s a kantárt odaadta a legénynek, aki a töltött pisztolyt még mindig felvont kakassal tartotta, s folyton a perzekútort nézte, nem akar-e valami elszánt dolgot kezdeni.

Mikor fent volt a ló hátán, a ló táncolni kezdett alatta, s ő csak fél kézzel tarthatta, mert a másikban folyton a pisztolyra kellett vigyáznia. A ló meg nyugtalan volt csizmában, nem értette, mi az a nehéz a talpán: neki is meg kell szokni patkót a lábán.

Azt várták, hogy a legény egyenest nekimegy a legelőnek, siet a nagy pusztaságba, de váratlanul az éppen oda indult, ahol a legtöbb ember volt, a Veszelka-ház felé. Azért ment arra, hogy fedezze magát az emberekkel. Ha egyedül megy a pusztába, ki tudja, hátha van még a perzekútoroknak valahol lövőszerszáma, csak rápuskázhatnak...

A Veszelka Péterné szekere már útra készen állott, Juliska már fent ült a bakon, onnan bámulta a csodát, az anyja meg a ház előtt állva.

– Kija? Miféle ja? – hallotta Juliska.

– Bátorinak mondja magát – beszíltek. – Bátori Bálint. A vón a neve, ha igaz.

Mindent tudtak, már mindent megbeszéltek az ijedt falusiak. Mikor a fiatal legény erre táncolt a lovával, úgy csudálták, majdnem megéljenezték, csak azért nem mondtak vivátot, féltek a perzekútoroktól, de az öreg asszonyoknak mindnek könnybe úszott a szeme. Nagyon meg tudták érteni, micsoda vállalat volt a legénykétől, hogy puszta kézzel két fegyveres hivatalos embert letört, megtanított. Mióta az eszüket tudják, ilyen eset nem volt. Ki mert volna. Egy egész falu nem mert volna soha szembe szállni két fegyveres perzekútorral. A falusiak tudják, mi annak a következménye, hiszen ha valaki ilyet mert volna egy községben, másnap már a katonaság szállotta volna meg, felégették, felperzselték, megtizedelték volna az egész falut, vagy az isten tudja, mit tettek volna vele. De hát betyár, betyár. Ki tudna egy betyárért felelősséget vállalni. Iszen így is megjön ennek a böjtje, de az uraknak meg kell ismerni, hogy a betyártól még jobban kell ám félni, mint a szegénynek a perzekútortól, mert az mégis úriember, törvénye van – de a betyár nem ismer se istent, se embert, ha megvadítják...

Jaj, minek is kell ilyennek történni. Az a Maradék Pálné is mit jártatja a száját, mindig ilyen nyelves volt ez a Nagy Zsófi, most osztán lehet szenvedni miatta...

Rózsa Sándor akaratlanul is rápillantott Veszelka Juliskára, aki úgy ült egyedül a szekér első ülésén, fogta a két ló kantárszárát, mintha azt hinné, hogy nem lehet meglátni.

– Hüpp, be csúf – füttyentette el magát Rózsa Sándor, ám nagyot nevetett.

Aztán még egyszer visszanézett, hogy mi az, mért bámul rá ez a sápadt lány, a két piros folttal az arcán, mint valami kígyóra.

Juliska csakugyan éppen azt gondolta: hogy nem tetszik neki!

Még meg is rázta egy picit a fejét, hogy ez bizony nem!

– De a formája töszi – mondta magában Rózsa Sándor.

Avval elvágtatott; csak már jó messze mondta újra magában:

– Formája van neki.

A ló az új patkóban úgy felvágott, mint a sárkány. Hányta, vetette magát, le akarta rúgni a lábáról a négy vasat, hogy nem ment, annál eszeveszettebben indult a pusztának előre, egyenesen napkeletre, bele az esteledő égbe.

Mindenkinek dagadt a szíve.

Mindenki úgy érezte, hogy itt valami történik őérette. Hogy ez az ördöngös fickó paripájával szabadon van, és se a vármegye, se a város tömlöcében nincs, se katonának el nem csípték. Nagy eset az, hogy van ilyen parasztgyerek, ha csikós is.

Csak nincs szebb. Ez a legelső a világon. A ló meg a még jobb lovas.

S mintha magátul gyúl ki a réti tűz, felcsengett a nóta:

mikor rúzsa sándor

felül a lovára

aranyrojtos gyócsgatyája

lobog a tiszára

nézz ki rúzsám nézz ki

ablakod firhangján

most mögy erre rúzsa sándor

sütétpej paripán

arany a zablája

ezüst a kantárja

gyémántkűbül van kirakva

a nyerögszörszámja

– Tik mit danótok? – kérdezte nagy szemekkel a kovács, akinek tele volt a marka pénzzel, de a világért meg nem csörgette volna, hogy valaki meg ne sejdítse, hogy a szegény kis menyecskét meg ne fossza, meg ne rontsa.

– Új nóta! – feleltek a fiatalok.

Titokban mondta a kovács; a pandúrok felé lesett:

– Ű vót itt!

Mindenki kerekre nyitotta a szemét és eltátotta a száját: Rúzsa Sándor?

Csak úgy repedt a tüdő, ahogy fújták:

arany a zablája

ezüst a kantárja

gyémántkűbül van kirakva

a nyerögszörszámja

Már lehettek itt a pandúrok meg a Veszelkák, mindenkinek mintha megszépült volna az élete.

E vót Rúzsa Sándor? Ez a csöpp embör?

Be aranyos! Ögyem mög!

A Csillagon

Nemhiába fiatal, de nem győz betelni a virtusával.

Minden eszébe jut. A ló hátán az ember, a Csillag hátán, úgy el tud gondolkodni, maga se veszi észre, beesteledett.

Aj de jó volt, de jólesött, egy pandúrnak megfizetött.

rákóczi bercsényi

hogy löhet mögélni

Vígan dalolta a víg nótát:

ladik nélkül a tiszán

a tiszán átmönni

van néköm egy ezüstgombos dolmányom

aszt is néköd odannám

vigyé által a tiszán

az én édösöm után

De csúnya kisjány, az anyját neki. Akkora szája van, beférne egy sóvári alma...

nem löhet édösöm

nem löhet kedvesöm

mer nagy zaj van a tiszán

a tiszán

a szögedi tiszán

Az anyja is, az is kemény egy boszorkány. Orgazdák?... Akkor könnyű velük megismerkedni... de köll a kutyának. Nagy szájú jány van ölég.

van néköm egy ezüstsarkantyús csizmám

azt is néköd odannám

vigyé által a tiszán a tiszán

az én édösöm után

nem löhet édösöm

nem löhet kedvesöm

mer nagy zaj van a tiszán a tiszán

a szögedi tiszán

Az istállóját! Hát látta a gyerekkori faluját! Nem, jutott eszébe, a kolompot nem hallotta!... Pedig neki Röszkén mindig a kolomp szól... Mikor gyerek vót, kolompot kötöttek a nyakába, hogy ha elbodászik, a kukoricásba eltéved, hasszójon, arrúl möglelik. Meg is lelték, ma is megvan. De ugyan megvan ám. Két pandúr mögemlegeti.

A ló is szép. A pejkó, akit az úton látott a saraglyába. De jó, hogy mögkérdözte, hogy ki nevelte ezt a csikót? Bátori Bálint, Halas. Derék ember lehet, jó lónevelő, de jó, hogy van: legalább vót neve, mikor köllött... Gárgyán Mihály tanyakertész, az se rossz. Az vitte a lovat Mérges-pusztára, maga tanyájára.

Össze fogja most ütni a fejét a sok pandúr Szögedébe.

Mintha csiklandoznák, nevetett.

Minden eszébe villant, a szögedi vár vaskapuja, ahova bement vót, ahonnan ki nem jön, akit nem eresztenek... De kutya sok ostobaság. Rázárják az ajtót. Vasat kovácsolnak az ember lábára. Ahogy megpatkolják a lovat. Ha. Csak a ló nem tudja lerúgni a patkót a lábáról, hanem az embör lerúgja.

Le biz azt.

Mán akár hiszi a nagy szájú lány, akár nem.

bemönt a pap misét tönni

barna kis jánt esküdtetni

így tödd rá, úgy tödd rá

alig várta hogy esküggyön

a templombú emöhessön

így tödd rá, úgy tödd rá

alig értek három házot

a menyasszony megbabázott

így tödd rá, úgy tödd rá

levetötte a szoknyáját

abba takarja a fiját

így tödd rá, úgy tödd rá

Az embörnek mindönféle nóta eszébe jut, ha jókedve van. Ezt a mai napot sokér nem adja. Ha jól számítja, júliusba vóna a fertálya... Hogy ez elébb eszébe nem jött... Mögmondta vóna, hogy: úgy vigyázzanak, hogy ezután mindön fertálykor ki fogja adni az ángáriát... a pandúroknak!...

Hangosan kacagott.

Meg is teszi. Minden fertály esztendőbe mögver egy pandúr urat!

Az istenit! Ezek vernék őtet ma is, ha ott hagyta volna nekik a gatyáját a tömlöcbe.

Mindegy az. Így is jó...

rí a gyerök a konyhába

ne ríjj gyerök a konyhába

így tödd rá, úgy tödd rá

anyád a szobába táncul

apád az asztalnál búsul

így tödd rá, úgy tödd rá

Azért azt nem lőhet mondani, a Veszelka lánnak a formája jó. Az ellen sömmit se lehet mondani. Jó vóna lónak is. Igen jó vékony derekú, keskeny csöcsű kisjány.

ne ríjj gyerök a konyhába

így tödd rá, úgy tödd rá

anyád táncol a szobába

így tödd rá, úgy tödd rá

Hirtelen valami elhessentette a dévaj nótát: tán csak nem a nagy szájú kisjány komoly, becsületes szeme?

A betyár nagy sort kerített, nagy nóta nagy sorát:

hadnagy uram hadnagy uram

a jóisten mög se álgyon

sár előtted fölfakaggyon

mosdóvized vérré váljon

törülköződ lobbot hánnyon

a jóisten mög se álgyon

A ló se mögy ki a fejibül. Micsoda két kis hegyes füle van neki. Aranypej. Ahogy oda volt kötve ahhoz a szekérhez, majdnem átrepülte azt a szekeret. Micsoda vér van abba... mint ebbe a Veszelka lányba... Hogy lehet egy lány oly fekete. Nem az orcája, az fehér, de a szeme oly fekete, mint a kovács-szurok s szemöldöke, haja, minden fekete. Fekete szőre van, a lónak meg aranypej... Piros is pej. Pejkó. A halászjány... Mit mesélt Illyés pandúr? A halászjány a szeretője? Annál van elásva a hínárosba a sok arany... Annak még a fele, meg a harmada is elég vóna rá, hogy ott hagyja érte a pandúrságot?... Oszt akkor hova az anyja kínjába mögy?... Sose lösz ilyen jó dóga, míg él...

rúzsafának szép az ága

de még szöbb a szép hajtássa

de még szöbb a szép hajtássa

betyárságnak nincsen párja

De jó kovács, de jól patkol... Nem sántít a Csillag, nem bakál. Úgy megyen a pusztán, mint a szellő.

az urakat kirabóttuk

szögényöket gazdagítsuk

hajja kend csak kocsmárosné

vagyon e sült lúdhús készen

Beért a zsombékos, nádas mocsárba.

A Csillagot leállította, legelni csapta, ő maga pedig furcsa madárkiáltást hallatott. A nádirigó kiált így.

De még messze kellett gyalog mennie, kiabálni, fütyölni. Nem jött válasz.

Még ebben az időben, nem is olyan régen, alig száz ével ezelőtt, az ősi világ itt volt a szegedi alsó határon. Ott, ahol ma a világ legszebb tanyaparkja terül el, ahol tanya tanyát ér, s a kedves kis, gyümölcsfákkal körülvett tanyák egymástól négy-ötszáz lépésre állanak, a házak előtt hatalmas udvarokkal, ahol szabadon nőhet a baromfi, a jól megművelt szántóföldek közt a gyümölcspagony ontja a szebbnél szebb gyümölcsöt egész éven át – száz évvel ezelőtt még semmi se volt, csak nád. Sás, gyékény, bokorfűz.

Semmiképpen sem hiszem, hogy a maiakkal meg lehessen értetni, megéreztetni, micsoda különbség van e két világ közt. Ma sem lehet azt mondani, hogy boldog, nem is lesz megelégedett, amíg lelke van. Nincs az az állapot, hogy még jobbat, még szebbet ne tudjon magának elképzelni az ember. A vágyak és az igények a lehetőségekkel nőnek. S nem tudom, hogy a mai szép szegedi tanyákon nem boldogtalanabb-e az ember, mint abban a mezítlábas korban.

De az, aki az emberiség sorsára s boldogulására gondol, nem a nyögést és a panaszt hallgatja, hanem számot vet az időkkel. Úgy nem maradhatott, ahogy száz éve volt. Tessék csak arra gondolni, mi lenne, ha Európa közepén még ma is ősvilágban élne a magyar. Ismeretlenül a kultúra vívmányaival. Nádi farkasnak, éhes bendőjűnek, mosdatlan, borotválatlan réti bikának. S mily kevesen voltak ezen a roppant tájon. Órákig el lehetett kocsikázni, mint Veszelkáné és sehol nem talált élő embert, akit megkérdezhetett volna, merre menjen hát a madarászi csárda felé. Már százötven éve, hogy kimentek a törökök, s ez a határ még mindig abban az állapotban volt, mint a hódoltság alatt. Mert a mohácsi vész előtt más világ kezdődött. Be volt már települve a vidék. Falu falut ért, az egész Alföldön oly sűrűen voltak a falvak, hogy a kakaskukorítás egyikből áthallott a másikba. Ahol török nem járt, úgy is maradt. Az én szép szülőföldemen, a Tiszaháton, Szatmár megyében ma is ily közel vannak egymáshoz az ősi községek. Már az Árpádok alatt ugyanabban a sorban lehet megtalálni a nevüket, ahogy ma állanak. De Szeged világa teljesen kipusztult a százötven évig tartó török dúlások alatt. A falvak népe bemenekült a városba, a határ beolvadt a szegedi határba. Így történt ez az egész Alföldön. Így jött létre Hódmezővásárhely roppant határa, így termett meg Kecskemét s Debrecen még ezeknél is nagyobb határa. Mindenfele központokba tömörültek a népek, s lám, még a múlt század közepén még tanyákba sem volt szabad lakni. Nem is művelték a terület legnagyobb részét, otthagyták legelőnek, meg a vadállatoknak, víznek, halnak, csíknak... réti farkasnak.

Rózsa Sándornak.

Betyároknak, akik ellakhattak itt egész életükben, soha senki meg nem fogta őket.

Ki győzte volna ezeket a nagy tavakat, vizeket felhajtani egy bujdosó betyár után.

Rózsa Sándor dagadni érezte a tüdejét, ahogy itt fellélegzett. Ez az övé.

A pandúr nem mondott ostobaságot, mikor azt mondta, hogy Rózsa Sándornak tizenkét szeretője van, mert ha nincs tizenkettő, de öt van az alsó tanyákon, magán.

Most is arra gondolt, hogy ha Piros nem felel a nádi rigó hangjára, a halász jánya, akkor tovább megy egy félmérfölddel, az Öregerdőn ott van Kalári, Güzü Jancsiné. Bögyös kis táncos asszonyka. Halálba szeret mulatni. Az ura is, de a meg úgy sincs otthon soha. Olyan orvvadász, amilyen nincs még egy. Most már városi erdőcsősz lett, de most is jobban esik neki, ha nem a maga erdejében vadászik, hanem onnan távol rakja ki a csapdáit...

De nem is kell odáig menni, itt van a Rókabögyös és Alsó-Ásotthalom közt Anna.

Mint a falat kenyér. Szép, nagydarab, húsos, komoly, mindig tiszta, mindig rendes. És olyan buta, hogy ez soha el nem árulja, de meghalna érte, minden lépéseért... Kalári nem. Annak nincsen szíve, pedig igen tisztességes kis dög, de az a nótáért, a táncért döglik. Anna, az csöndes és hűséges. Az ura kondás, elmegy tavasszal, s ősszel jön haza tisztálkodni. De télire is csak elmegy a disznókkal. De a hűséges Anna, aki mindenre buta, azt az egyet úgy tudja, mint a kutya, szimatból, hogy merre kell menni az ura után. Nem lehet megcsalni. Ebbe nagyon bízható. Viszi utána minden héten az ennivalót. Ő maga otthon szedi be a komenciót. Egy kenyérért képes begyalogolni Szögedre.

De a háza mindig úgy van zárva, nyitva, hogy ha Rózsa Sándor arra kerül, éhen ne haljon. Mindig van szárított malachús a zacskóba. Senki meg nem találja, csak ő, neki megmutatta a helyit.

És milyen szép. De milyen szép asszony. Egyenes, mint a bükkfa és terebélyes. A haját úgy lesimogatja, kétfelé választja, két hosszú hajfonadékát felteszi a feje tetejére. Kendője vasalva, csak úgy repül... az a gyönyörű piros barna arca, kis sasorrocskája, szép szája...

Mikor ilyen asszonyok vannak a világon, akkor mer egy lány olyan csúnya nagy szájú lenni! Apró szeme, nagy szája...

Igazán kacagni kell, hogy ilyen is van...

Még egy nádirigó jelet ad; ha erre se jön válasz... De jön... Nini, felel a nádirigó...

Megnyalja a szája szélét. Mint a farkas, ha jó falatra gondol. Mert ez se utolsó, a Piros.

Hőj, a Piros. Ez az egy, aki lány van a szeretői közt. A többi mind asszony. De ezt másképpen is szereti. Annát úgy szereti egy kicsit, mint az anyját... Nem emlékszik az édesanyjára... Nagyon régen meghalt... az istenadta... De sok asszony megkeményítette a tenyerét azon, hogy az ő kis fenekét püfölte gyerek korában... Emlékszik rájuk, ha akar... olyanok voltak, mint ez a nagy szájú lány... nem olyan, mint Anna... meg nem olyan, mint Piros... a halászé...

Hőj, Piros, hát az csak egy van. Kis kerek, gömbölyeg, a nyelve mindig csicsereg, egy pillanatra be nem áll és mindig jókedvű és kacag és édes és kacagni kell vele és micsoda szép, nem éppen szőke, de nem is olyan vasfekete, mint ez a nagy szájú, az anyját neki...

Muszáj kacagni, hogy ez is van...

szerelöm szerelöm

átkozott gyötrelöm

mé nem virágoztá

minden falevelön

mindön fa tetejin

citrusfa levelin

had szakajtott vóna

mindön szögény legény

lám én szakajtottam

de elszalajtottam

szelíd galamb helyött

jaj de vadat fogtam

Még nem fogott meg, nevetett magában, de nem is fog!

Azért csak nevetett.

S azért csak ment befelé a sárba. Itt sáron kell átmenni.

Hát mög kell adni mindönnek az árát... Ott van egy kis kunhalom, az alatt van a halászkunyhó, abba a kunyhóba van a legmézesebb pogácsa, az ennivaló Piros...

A csillagok alatt

Juliska a kocsin, az anyja mellett, szintén morcosan ábrándozott. Mert annál csodálatosabb azért nincs, mint az, hogy két ember, aki soha nem látta egymást, nem is fogja soha többet, azt se tudja egymásról, hogy ki lehet, mi lehet, melyik isten ege alá való – azért, ha véletlen csak egy szempillantásra összetalálkozik, annyira meg tudja egyik a másikat szúrni, hogy nem lehet azt többet elfelejteni. Hogy felejtse el Veszelka Juliska, hogy Röszkén a kovácsműhely előtt az a legény, akinek a csudájára még őket is otthagyták az emberek a nagy botránkozásban, csak úgy rápillantott. Csak úgy rápillantott, s avval az egy pillantással az egész testét fel tudta dühíteni.

Mást nem mondhat. Nem is mond semmit, hiszen még szavakat se tudna kiejteni, nem is tudja, mi az, nem is álmodja. Csak valami roppant sérelmet érez. Meg van sértve egészen s mindenestől. Mintha megkorbácsolták volna, végigverték volna ostorral, mint a lovat. Vagy tüzes vassal égették volna meg, vagy ki tudja mi történt volna: de rettenetes, sírni kellene és jajgatni és valami szörnyűséget csinálni s csak tudná legalább, hogy miért?

De hát isten ments, hogy ezt valaki megérezze, megsejtse vagy kitalálja. Még ő maga sem szeret rá se emlékezni s nincs is mire, csak elfelejteni, vagy legjobb volna leugrani a szekérről és elrohanni világgá, be az utakról a nádas felé vagy merre...

Jaj de bolondokat tud kitalálni. Az igazat megvallva, megverni szeretné azt, aki őtet megsértette... Verés, verés, ütés, karmolás, valami ilyen van a kezében, az izmaiban, a körmeiben. Nagyon csúnyán nézett rá az a betyár...

– Ki patkoltat?

– Bátori Bálintnak mongya magát...

Bátori Bálint, zizeg a fülibe, búg, mint a gerlebúgás: Bátori Bálint.

Betyár? Ettől a szótól megijed. Betyár?... Lehet. Mondtak valami olyat és a nóta is, amit daloltak, az a nóta, amit most hallott először, az is betyárnóta, hogy a legénytől meneküljön és a gondolataitól, kezdte annak a nótának a szavait, a hangjait összeszedni, mint mikor a kaláris szétszakad, elbomlik, tűvel kell felszedni a földről, de azt, de a legkisebb szömit is felszedi a kislány, egyet se hagy elveszni, a rendes kislány, mert nem tud olyat csinálni, s kár volna...

mikor rúzsa sándor

fölül a lovára

aranyszélű gyócsgatyája

lobog a tiszára

Ezt sikerült legelőször összebogarászni. Az! aranyszélű gyócsgatyája!... olyan mocskos, mint a cigány... a büdös cigány... hogy mer egy cigány így nézni egy jól felöltözött, tisztességes házbúl való igazi lányra... olyan volt a szeme, mint a gyilkos... mikor tüzet vetnek a ház tetejére... vagy a késsel elvágják a csirke nyakát... vagy...

Közben bealkonyodott. A két ló futott, futott a rossz úton, az út egyre rosszabb lett, mintha csak kicsúszott volna alóluk.

– Mégis főfelé köllött vóna mönni Szentmihálytelkének a bajai útra – mondta az anyja mérgesen.

Juliska ránézett az anyjára. Ennek is most jön meg az esze. Hiszen őtőle nem kérdezte, most meg már rá akarja fogni, hogy ő az oka?

– Hát mőre mögyünk?

– Nem hallottad, mennyit beszéltek a röszkeiek, hogy fele út, ha erre gyövünk a madarászi csárdának? De mán régen itt köllene mán lenni a csárdának. Aszongyák, hogy azt nem löhet eltéveszteni, mer a madarászi tórul mögüsmerszik. Hát a gutta üsmeri itt, melyik milyen víz, tele van errefelé tóval az egész.

Ebbe Juliska nem mert beleszólani, először van ezen az úton, s most se merne arra vállalkozni, hogy visszamenjen, amerre jöttek, mert az esze egészen másfelé járt, ha meg kell vallani... Pirult azért, mert azt hitte, most valamit mulasztott, hogy neki kellett vóna figyelmesnek lenni, hiszen az anyja otthon is mindig elveszíti a kulcsot, meg amit letesz, már nem tudja, hova tette, neki kell megtalálni. Minek is jött erre az útra... Igaz, mögmondta, hogy őtet azért hozza magával, hogy figyeljen. Többször is mögmondta, hogy osztán nyitva lögyön a szömöd... Osztángat osztán, de ha az ő szemébe most más van...

Dehogyis merne ő most ilyet nyíltan gondolni, hiszen azt hinné, ha magában kimondja, akkor már mög is tudja az anyja hallani... Nem mondott semmit, csak valami szorongást érzett. Ijedtséget, rémületet, nyugtalanságot, megrettenést, hogy akkor most mi lesz?

Az olyan csudálatos volt, hogy az út egyszerre csak egészen elfogyott. Hiszen eddig sem volt út, csak éppen kerékvágás. Nem csinálta itt senki az utat, csak kihagyták a legelőben. De hogy most aztán nyoma sincs, egy nyomintás nem sok, az se mutatja tovább az utat. Hát ez borzasztó. Mintha aki szekér erre ment, valamennyi a levegőbe repült volna el, egy se ment tovább sehova, se tanyába, se országba.

– Ahun van egy ház – mondja Juliska.

S megmutatta az ujjával, hogy távoldad lát egy tanyát.

Az anyja a lovakat mingyárt arrafelé irányította.

Oda is értek a tanyához, de ott nem találtak senkit. Régi kis ház volt, az ódala be volt döntve.

– Itt hijába keresünk – mondta mérgesen az asszony –, ezt a magisztrátus füstőttette ki.

Tudták ők azt, hogy a város nem szereti a tanyán lakó népet. Aki télire is kinn marad, ezeken a nagy sivatagokon, azokra ősszel ráküldi a brakkiumot, és sorra bedönteti a kemencét vagy a ház ódalát, vagy fel is gyújtatja, ha másképp nem akarnak bemenni. Röndös szögedi ember lakjon bent Szögeden. Ne csavarogjon kint, s ne adjon helyet a csavargó betyároknak. Szeged városa nem tűri, hogy valaki télen át tanyába lakjon a határban. Negyven kilométerről is be kell költözni a városba. Egész hurcolkodás, mikor a gazdák hó első hullásakor felrakják a holmijukat, s indulnak a város felé.

Hát ez rajtuk nem segített.

Nem volt mit tenni, egyszerűen hajtani tovább.

Akkor meg nekimentek valami vadvíznek. Lehetett kerülni, kerülgetni.

Sírva fakadt a két nőcseléd. Egyik a másikat szidta.

– Nem tudom, hun járt az eszöd – mondta az anya a lányának –, tán valami legény esött bele... Hogy még azt sé vigyáztad, mőre mögy a zút...

Juliskának megfagyott a vére. Hát ez így megy? Hogy ha valakinek a szeme nem látja az utat, az azért van, mert legény esett bele? Ha legényre néz a lány, akkor már vége a világnak?

– Én mögmondtam, hozza el anyám ke’, Bandit. De nem akarta.

– Hogy löhessen most kivönni a sorbúl. Sok a munka, kevés a kéz. Ezért a vacakért érdemes lett volna még egy embert is hozni?... Bár sose gyüttem vóna, de apátok nem győzött eleget mesélni a föstött sifonérrúl, akibe a kinyeret kereste gyerökkorába, hogy ű nem tud möghalni, ha azt a ládát mög nem kapja. Mindön olyan böcsös vót neki. Bár ő gyütt volna, akkor talán még el se viszi ezt a himihumi szemetöt, de hogy neki be köllött mönni a ménösmestörhön, Topogó uramhoz, a két perzekútor mög föl vót kérve, nem lehetett halasztani... Köllött nekem az egész világ csúfságát fővenni; én azt hittem, lakodalomba gyövök, apátok azt mondta, hogy úgy fognak látni, tyúkkal, kaláccsal; avval, fustéllyal, szitokkal. Az orcámon nem maradt semmi bőr, s így megyek haza evvel a piszokholmival, legjobban szeretném lehányni a vízbe, hogy soha ne lássam egy darabját se.

De ez sem segített. Hiába volt kardos, mikor az osztozás folyt, hiszen ő markolt meg mindent, még ezt is, még ezt is, ha röhögtek a falusiak, annál jobb. A pandúrok is azért hatták ott őket s mentek a kovácsműhelyhez, mert elunták már a cigánykodást, s mikor indultak hazafelé, azért nem biztatták, hogy menjenek velük Szeged felé, mert lenézték az egész ringy-rongy örökséget: ezért kellett nekik napot tölteni...

– Mönjenek csak kentök nénémasszony, arra is világ a világ.

Ez a Rácz Pál, ez különösen beírta magát fekete betűkkel, mert az egész idő alatt csak őtet gúnyolta, s hogy mögnyomott egy mönyecskét a míhelynél... Azért is nem mert menni, a szegedi úton, hanem inkább vaktába lekerült a madarászi csárdának, ha soha nem látta is... Isten őrizz, két nő s két pandúr... éccaka... soha túl nem élte volna...

Ahogy az éccaka sötétedett, úgy veszett a bátorságuk.

A két nyomorult nő a nagy szegedi pusztán magában. Még farkas is jöhet rájuk, vagy veszett kutya vagy betyár.

Mi lesz velük, mi lesz velük...

Nem tehettek mást, rábízták magukat a lovakra, s csak biztatta síró szóval az asszony, hogy: Sári te, Kicsi te...

A Kicsi nagyon okos ló vót, az mikor fordulónál voltak, mindig visszanézett rájuk, hogy most mit tegyünk?

Még a ló se tudja, merre kell itt menni.

Négy óra alatt haza kellett volna érni s a Fiastyúk már fent van oly magasan, hogy biztosan megvan éjfél, s ők csak mennek, mennek, és hogy hová!

– Édösanyám – szólt Juliska egyszer.

Az anyja aludt. Szegény a nagy bánatban, hogy úgyse tehetnek semmit, elszunnyadt. Egy asszony már nem bírja úgy az éberlétet. Nincs min gondolkodni. Mindig csak a bajon, mérgen, azt is elunja az ember.

Csak a szerelem az, ami ébren tartja a lányt.

Az ám, csakhogy Juliska nem volt még szerelmes, csak éppen félt. Őtet a félelem tartotta ébren, s mivel nem lehetett egyebet látni, csak a csillagokat meg a lovakat, hát fogalma sem volt, mivel enyhítse a félelmet. Csak nem avval, hogy azon gondolkozzék, hogy a csikós legény milyen jól ki tudná most őket segíteni ebből a nagy bajból, mert a csikós úgy ismeri a pusztát, mint a tenyerét... Vajon, hol van most?...

Most a sötétben olyan jól meglátta azt a legényt, akit csak egy pillantásig látott. Nem igaz, mert még egyszer visszanézett rá s látta, hogy az még akkor is őtet mustrálja. Igen, most jött rá: ez az, ami olyan sértő volt. Mustrálta. Mint valami lovat. Úgy megnézte. Mit akart rajta? Mi köze hozzá... Egy rossz csikósnak, Bátori Bálintnak.

Csuda az azért, hogy egy lány, aki egyetlen szót sem szól egész éccaka, akár szekéren van, akár az ágyában, akárhol, mégis olyan jól el tud beszélgetni magában, ha van miről. Ha van kiről.

Nincs annál szebb, mint fiatal lenni és az első szerelembe belekerülni. Jaj istenem, ne emlékeztessetek rá, én magam is próbáltam: nagy őrültség, mondhatom. De ez az egy fájdalom, ami jó...

– Édösanyám, hajja, ébreggyön má fel... Otthon vagyunk.

Erre az anyja azonnal felnyitotta a szemét.

– Nem bolondútál mög – mondja rá.

Hát igen, a lovakra csak rá kellett hagyni. A végén mégiscsak hazavitték őket.

– Nézd mán, még most is ég a mécs a házba.

És szitkozódni kezdett a derék asszony, hogy hiába pocsékolják a drága olajat. A kutyák már szaladtak elébük.

Dühös acsarkodással, ami hamar ujjongó csaholásra vált.

– Pajtás, Bundás! – kiáltott Juliska.

A lovak a libalegelőn mentek a házig, s megállottak a tanya előtt. Juliskának fel is villant, hogy lehet az, hogy az ő tanyájukat nem dönti be a magisztrátus, hogy nekik szabad télen-nyáron kint lakni.

A szekérzörgésre kijött az apjuk.

Ásított.

– Azt hittem, hogy ott maradtatok éccakára a röszkei atyafijaknál.

– Az.

– No, tán csak tartóztattak!

– Nagyon.

A gazda megnézte a setétben, mi van a szekeren, s elcsodálkozott.

– Le ne szöggyétek neköm. Hátha lesz egy jó eső az éccaka, és elmossa innét... Ó te, te...

Mikor bementek a szobába, hát senki se volt ott, magában virrasztott a gazda. Az asszony mérges volt, hogy nem feküdt le, hanem issza azt a rossz kutya bort, de azért a szíve egy kicsit megmelegedett, úgy nézett rá a lányára, mintha azt mondta volna neki: No hát! Ilyen ember apátok!

– Jaj de egy asszony vagy! – mondta Veszelka Péter. – Jaj istenem, istenem... Hát te nem értötted mög, hogy miért küttelek titeket a szülőfalumba?... Nem azér, hogy ezt a szúvas rongyokat idehozd... hanem azér, hogy lássátok mög az én kedves egy szép szülőfalumat, Röszkét...

Még mintha a hangja is könnyes lett volna...

– Látod, itt köllött neköm ezön a Mórán tőtteni az életömet. Ebbe a vad világba. Nem otthon, ahun méz csorog a fárul... No... Azt hittem, hogy az egyetlen lányodnak választol ott valami legényt, abbul a fajtábúl, akibűl én való vagyok.

S megsimogatta a lánya arcát.

– No, fiam?

De Tövis Borcsa felcsattant.

– Jó, hogy pandúrokat adtál mellénk, anélkül mind agyonvert volna az a sok rusnya keléses, piszokba fúlt rothadt rokonság... Elébb gyüttek! tárogatták a kezük szárát, csókolgatták a lányod, de mikor oszt kisült, hogy visszük az örökséget, eccerre beléjük fagyott a szeretet, csak mind azon biztatott, hogy még ennél is van valami juss, mög annál is, azt is vigyük el...

– Ó, te bolond. Ha láttad, hogy sömmit se ér... Hát rá vagy te arra szorúva? Hiszen má mögfogadtam az asztalost, hogy a télön kivágatom az epörfákat, s jövő tavaszra új bútort csináltatok belőlük... Igön, igön – oszt nagyot kacagott az ember. – Nem a lányodnak: neköd!... Mindent újat kapsz, almáriumot, ágyat, sifont, még a konyhát is újonnan. Hátha te is megújulsz benne még eccör, vén boszorkány... No üjjetek le, rakjátók le magatokat, de üjjetök le, mert rögtön leültök, ha megmondom, hogy örülök, hogy nem úgy sikerült, ahogy én gondótam! hogy szabad a jány!... mert éppen eladtam...

A két nő csakugyan úgy leült, hogy fel se bírt állani.

– Mit beszélsz?

Az ember azért volt olyan kedves, mert ivott, s ilyenkor ez jól áll neki. Ha boros, akkor mindenkinek szeret kedveset mondani.

– Azért hívattak a városba. Én is csak most gyöttem meg, egy fertályórája... hogy a ménösmestör úrral megegyeztem. Hát lányom, készülj. Elígértelek. A ménösmestör fijáhó mégy.

– De én nem mögyök! – pattant fel a lány.

– ”De én nem mögyök!” – utánozta az apja. – „De én bíz elmögyök!”... – s kacagott hozzá.

– Én nem akarok férhő mönni.

– A kisbornyú se akar a vásárra mönni, de még a vágószékre se – s nagyot kacagott az apjuk. – Fél, hogy vére csordul... Tán te is attú félsz...

S úgy harsogott a kacagása, hogy Juliska szerette volna most az apját agyoncsapni.

– No mit néztök úgy rám, mint a csikós a lóra? – nevetett rá az apja, s Juliska hirtelen elfordult, hogy ne láthassák az arcát. De hogy jut az apjának eszébe ilyen ostoba szó. Most igazán olyan volt, mint ezek a zsíros parasztok. Tele volt pénzzel, gőggel, hatalommal. Hogy tudjon egy ártatlan, fiatal leányzó szembeszállani egy ilyen apával... Még az anyja se jön segítségére...

Örült, mikor elbújhatott az ágyba.

Sokáig nem gondolt semmire, csak azt érezte, hogy az egész teste oly kábult, mint az agyonütött. Zsibongott a vére, még avval se törődött, amit az apja mondott, hogy férhe kell menni. Mintha ez már nem is őrá tartoznék. Milyen semmi ez ahhoz képest, ami ma történt...

Ronda, ronda... – förtelmes, koszos, nyűves kutya... suttogta magában s hirtelen eszébe jutott a nótának ez a másik sora:

nézz ki rúzsám nézz ki

ablakod firhangján

ott mögy ott mögy rúzsa sándor

sütétpej paripán

arany a zablája

ezüst a szörszámja

gyémántkűve van kirakva

a nyerögkápája

mikor rúzsa sándor

fölül a lovára

aranyszélű gyócsgatyája

lobog a tiszára

aranyszélű gyócsgatyája

lobog a tiszára

lobog a tiszára

aranyszélű gyócsgatyája

aranyszélű gyócsgatyája

gyócsgatyája

lobog a tiszára.

Aztán beleszenderedett az álomba, jó fáradt volt, de álmában is csak a gyócsgatyája nótázott az egész világon.

De ez nagyon hamar történt, hogy Juliska elaludt. Ahogy az anyja észrevette, hogy a lánya alszik, azt mondja az urának:

– Te, apjuk, el se tudod képzelni, mi történt... mi történt evve a Rácz Palival?... Hogy micsinált ez a disznó Rácz Pali, de mög is kapta a magáét...

– No – mondta álmosan Veszelka.

– Én nem tudom, hogy kezdődött, csak figyelmeztetnek, hogy Rácz Pali egy fiatalasszonyt beszorított a műhely mögé és éppen mögtámadta... Hogy vót szöme egy egész falu előtt; mintha a piac közepén lött volna, csak nekiáll...

– Ne beszélj! – ébredt fel az ura, s egyszerre kiment a szeméből az álom. Az asszony suttogva folytatta, alig lehetett érteni a szavát még az ágyban is.

Az ember jókedvvel nevetett s megsimogatta a felesége karját.

– De mi lött? Tudod-e, valami csikóslegény éppen vasaltatta a lovát a kováccsal...

– Bak Józsi. Ismeröm. Jó kovács.

– Én nem tudom, ki az a legény, de nagyon jó lova vót, oszt a népek mind odagyűtek nézni a patkolást. Tudod, milyenek a falusiak, csak a bámészkodás. Hát se szó, se beszéd, úgy látszik a legény möghallott valamit, oszt kiugrott a műhelyből, osztán ám Rácz Palira. Hát tudod, mögfogta szögény Palinak a nyakravalóját, a fejit beleverte a falba, úgyhogy el is vesztötte az eszméletjit, akkor oszt összetörte a puskáját, mög kivötte a késit!

– Kimetszötte? – kérdezte Veszelka félreértve, s tátva maradt a szája.

– Én nem tudom, mit csinált vele, de mindent elszödött tülle is, meg Illyéstül is. Annak is e’törte a puskáját, e’vitte a revolverit. Két főfegyverzött embört ez az egy kölyök legény, hallottak mán ilyet! ahogy az avva’ eebánt... Hát az röttenetös vót... Borzasztó... De az Illyést nem bántotta ögyébként, hanem a másik, a Pali, a nem lösz embör többet...

Veszelka egészen elfelejtette, hogy álmos. Úgy megölelte a feleségét, mintha félteni kellene valakitül.

– De még mit mondott a betyár, mer betyár az; nem tudom kicsoda, de valami nagy betyár gyerök. Még aszonta az az egész falu hallatára, csak úgy sivított a hangja: „Úgy tudják mög a pandúr urak, aszongya, hogy vigyázzanak ezökután a szögény népre, a szögény fejérnépre, mer az is embör. Oszt, ha möghallom, hogy még eccör valaki, perzekútor vagy akárki egy szögény fejércselédöt mögbánt, az is így jár!...”

Veszelka harsányan kacagott s huncutkodva:

– Azér vótál hát te olyan rosszkedvű, mikor mögjötté, hogy a pandúrok nem mertek e’kísérni haza!

Aztán még folyton nevetgélve mondta:

– No ennek a betyárnak se adok az életiért egy lyukas magyarót; mer ennek visszafizetnek a pandúrok...

Az asszony is nevetett, de jólesett azért neki, hogy van a fődön ember, aki evvel is törődik. Igazán nem lehetett már elviselni, hogy asszonyember ki se léphetett hazulról, akár szegény vót, akár gazdaasszony. Senki sem mert a tanyákra járni, mert sose tudta, mi történik vele. Az asszony is embör. Annak is van böcsületje. S nem tudja szögény védeni magát... Az ember örül neki, ha van valahol védője, még ha betyár is...

De már ez maga is valami, hogy az ember szépen elaludt volna, eszébe se jutott a feleségét megcsókolgatni. Így meg eszébe jutott.

Szegény paraszt – szegény ország

A legnagyobb kincs, a legnagyobb tőke a föld. Igen ám, de a föld a legnagyobb uzsorás.

Nem az ember szíjja ki a föld zsírját, hanem a föld az emberét.

Mert egy darab föld meg egy ember, az még nem gazdaság. Az még nem is koldússág, hanem maga az éhenhalás. Még ma is tele van panasszal a szegedi tanyavilág, hát még száz évvel ezelőtt. Ott volt a szegény ember a puszta közepén. Volt neki két rossz igavonó lova vagy két kis sovány ökre, és ott volt a kemény, rettenetes nagy alföldi puszta. Most tessék abból megélni. Ha fölszántja is, a gaz oly hamar kiveri az egészet, hogy nem győz vele birkózni. Hiába, a gyom, a dudva, a fű, paréj, az a földnek az édes gyermeke. Amit beletesznek, a búza, az árpa, a köles, meg kivált a káposzta, efféle, az csak igazán mostoha. Mit kell ahhoz dolgozni, hogy ezek a mostoha gyerekek meg tudjanak élni. Mi minden kell ezeknek, kövér, puha, gyomtalan föld, meg napsütés, meg eső, meg trágya, meg dédelgetés, becézgetés. Annak a rossz kutya gyomnak nem kell semmi. Akár szárazság van, akár túl sok eső, az mind megél. De amiből az adót le kell adni! Annak sehogy se lehet kedvét találni.

– Hogy minek adtam e’ a jányodat? – förmedt fel Veszelka Péter, ahogy ott ült az asztalnál s bicskával fröstökölt. Szalonnát evett kenyérrel. Jóízűen csámcsogott s beszélt. A felesége ott állott az asztalnál, fél kezét rátette az asztal sarkára, mint aki már siet, csak még ezt meghallgatja. A lányuk már kint van, eteti a baromfit, malacot, menni kell utána, mert nagyon bő marka van a lyánynak... De ezt meg kell hallgatni, s milyen jóízűen s türelemmel hallgatja. S az ember is milyen szépen szól. Egyszer se mondja, hogy ostoba, tyúkeszű, ahogy szokta... És ő tudja, ez mind a Rózsa Sándorér van, hogy az megtanította a pandúrt. Nevetni kék.

– Annak adtam e’, hogy örültem, ha eladhattam – pattogott. – Menjen ki ebbű a tenger harcbú; vagy azt csinájja, amit az anyja, amit mi?... Mindönnap gyünnek az új dézsmáért. Adni kő a bárányt, gödölyét. Mikor éppen valami lönne belőle, csak eszibe jut a városnak, hogy a nagyszéki laposon jó legelője van a báránnak, hát be köll szödni dézsmába... Most hallottam odabenn... Ha elviszik űket, nem is érdemes juhászt tartani mellettük... a gyapjúnak sömmi ára, most meg csak rácsapnak, mint a héja s be kő adnija bárányt?

Egyet fújt s folytatta:

– Kin fogják mög, ha nem azon, akin van mit mögvönni? Möglösz a főispáni installáció a gyüvő szent vasárnapon. Július hatodán. Nohát. Addig be kell szógáltatni a határbúl negyven köböl árpát, tíz székér szénát, ötven darab tyúkot, két metszeni való bornyút, tizenöt pulykát, tíz kappant, tizenhét kacsát, száz csirkét mög tíz darab sütni való malacot... Kitű viszik el?... Hányat fog ebből beadni Röszke?...

Nagyot fújt.

– Láttad, micsoda kódus népség lakik ott... Azér vót neköm eszöm má tizennégy éves koromba, hogy elgyüttem onnét. Mezítláb gyüttem el, de ha ott maradok, ma még mezítlábra se telnék, mert le köllött vóna nyúzni a bőrt a lábamról... Láthatod, hunnan való vagyok... Maradék Pálné... Ott mindenki Maradék Pálné vót mindig, mert a szögény az csak szögény, annak nincs pártfogója... De ha ott egy szögénységbe vótam vóna, itt meg hét szögénységbe vagyok, veled együtt. Biztos, hogy a két metsző bornyúnak az egyikét mitülünk viszik el.

– Nem bolondultál meg, hogy odaadod.

– Nem bolondultam meg! De megbolondultam! Meg! Éppen, hogy mögbolondultam, osztán aszontam: ha másat nem kívánnak osztán szenátor úramék, egy metsző bornyút adok magam szegénységéből.

– No, téged is csak...

– Micsoda, még a lányom házassága is a metsző bornyúból kereködött ki, mer olyan becsületem lött neköm azonna’, hogy középre ütettek. Ki ajáll fő most egy metsző bornyút? Ha mindenki ilyen bőségösen adna, akkor nem is fájna a városi tanácsnak a feje, hunnét teremtse elő még azokon föjjül az ezer darab tojást, ötven font írós vajat, huszonöt icce főtt tehénvajat, huszonöt icce ecetet, nyolcvan icce tejfölt, két véka lencsét és száz darab szép házi könyeret.

– De mögtanúta kend – mocorgott Tövis Boris.

– Fejem van! – mondta büszkén Veszelka Péter. – Hogy lehetne másképp ezt az életöt még eccő végigcsinálni... Hát még ez csak mönne, de az installációra annyi uraság gyön a városba, annak az ellátását régi szokás szerint mind a városnak kő előteremteni. Tiszturak megkövetelik a jó látást.

szénát vetők a lovának

ágyat vetők ű magának

Nem tudod?

Nevetett:

– Ha csak Rózsa Sándor bele nem szól. – Így jött aztán szóba, hogy nincs több gyereköm, csak egy kisjányom. Hát annak jó dóga lösz, aki azt elvöszi, mert annak jut is, marad is, mondták... Szóval a végín kisült, hogy a ménösmestör, Topogó uram, Pál fiának mingyárt el is kötötte a kislányodat... Mit akarsz... Ménösmestör!... Fizetése mögvan. Komenciója szépen mögvan... Részibe dógozik a gazdákkal, nem úgy, mint a csikósgazda. Ő kivöszi a magájét, ne féjj, mindön szaporulatbúl. Mög eztán félkézkalmárkodik. Én is csak üvele tudtam akkor is a Csarba Miháj dógait eligazítani. Mer ha passzus kő, ki ad? Csak a ménösmestör. Ha bilyog kő, ki üt? Csak a ménösmestör. Mindönbe csak a ménösmestör igazításával kő élni, e pedig mindég csak hasznot jelent őkelminek, oszt csak a fia lesz utánna, mán az mög van csinálva... Hát nem fog a lányod a főddel kínlódni, minden helybe gyűl neki. Ház van a városba olyan, de olyan, hogy csak úgy dagad a Kert utcába. Állattya, minden, ha akar, ha nem akar, fürödhet tejbe, vajba, mézbe. Kinek adnak, ha nem a ménösmestörnek. Semmit se érdömös a mai világba, csak város szógája lönni; az érdömös. Bözzög, mit köll neköd itt kínlódni csak egy nyáron át evvel a sok csirkével, pulykával, rucával, malaccal, tehennel, báránnyal, gödölyével, eccóval mindönnel, oszt hiába. Vagy sok az eső, vagy kevés. Gazdálkodni csak az Isten tud a paraszt rovására. Most az egér gyün, most az árvíz mög a sáska, mög a seregély. Minden harmadik esztendőbe a szárazság, mindön másodikba a jégeső. Az csak olyan beszéd, hogy a gazda a maga gazdája.

Igen elhallgatott s gondolkodott. Az asszony is leült a híves szobában. Mezítláb a hideg házfődjén; nyugtatják az elméjüket a nagy dolgaikon.

Az ember közelebb hajlott a felesége felé, s dörmögve mondta:

– Aszongya, hogy aszongya a Bujkó Gyuri, a városi szenátor uram, hogy már régön nincs eladó jószág?... Értöd?... Mögértöttem, mire vél... Most már öt esztendeje... „Az a Csarba Mihály szépen dógozott.” Éccakánként olyan-olyan teheneket, lovakat kacsmart, a jó isten tudja hogy hunnan... Azt érdömös vót a ménösmestörrel felezni... Ű is akkor gyarapodott fő... nekünk se vót rossz... Hát most mögsegít a jóisten, hogy együtt dógozhassunk... de hallgass, ne szólj szám, nem fáj fejem...

– Azóta törvény is van! – mondta okosan az asszony.

– Azér van törvény, hogy lögyön mit kijáccani.

– De a törvénynek végrehajtói is vannak. Sok a perzekútor.

– Nem sok, tizenkét pandúr az egész határhoz! Tíz mélyfőd erre, tíz mélyfőd arra!... Mi a!... Mög azér vannak a törvénynek végrehajtói, hogy lögyön aki segít a szögény ügyefogyott embörön – mosolygott öntelten Veszelka Péter. Végigsodorta a bajuszát, egészen végig. Rácosan úgy viselte, hogy a szakállából is toldott hozzá egészen az álla partjáig, mintha az mind bajusz volna. Még fekete, de már hosszú ősz szálak is vannak beletekeredve. A gond és a jövő szálai.

Az asszony hallgatott, szerette a vagyont, szerette a pénzt, de azért félt a következményektől is. Ha nem szerette volna a hasznot, nem ment volna el tegnap az ura örökségéért sem, de az se érte meg. Maga az ura kigúnyolta érte, hogy elhozta a sok rongyot, s magának örökre keserűséget és panaszt vásárolt abban a faluban, ahol tegnap volt először és ahova soha többet az életben el nem fog menni.

Az a Csarba Mihály dolog sem volt oly egyszerű.

Vissza se mer emlékezni rá. Mihály egyszer elbízta magát, eljárt a szája... Osztán úgy találták agyonverve, holtan...

Nem beszéltek róla, de azóta ők mind a ketten nagyon becsületesen és csöndesen, meghúzódva éltek. Öt teljes esztendeje, s nem mondhat rájuk senki semmit. Már úgy látszik, elvette az Isten az eszüket, azért kellett tegnap elmenni Röszkére... De a múlt rettenetes tél nagyon beadott. Utána az árvíz. A búza még május derekán se volt hasba, akkor meg rájött a nagy meleg, napok alatt felnyúlt, arasszal lehetett mérni heti növekvését, kalásza annyi lett, mint a kisujjam egy bütyke. Semmi szem nincs benne.

Hajaj, mióta Mihály odavan, azóta nem terem kettős kalászt a főd, mert abba az időkbe azt mondták rá, hogy a Veszelka Péter fődjén dufla kalász terem. A tehene hetet fial, mint a disznó. Irigyelték, de nem tudták magyarázatát adni a nagy gyarapodásnak. Szóval akkor bizony éppen úgy létesült, ahogy szűkül ma az asztag. Azért igazság, hogy a föld csak akkor terem, ha kívülről hordják bele a pénzt. Az az egyetlen trágya, az ezüst.

– A városnál akkora hátralékom van: porció, dézsma, robotváltság, fuvar, mindön rováson. Muszáj nekem metsző bornyakkal kedvesködni, mer mán nem tud tartani se sógor, se koma... Ha a jányt férhön tudom adni, akkor én itt mögszüntetök mindönt. Főgyúttom a házat, hogy mása ne éljen benne, s bemögyök a városba magam is kupecnek. Nem gazdálkodok többet, gazdálkodjon az Isten.

Nagyon keserűen mondta; az asszony se tudott rá mit felelni, csak ott maradt ülve és csüggedten. Ha Rózsa Sándor bele nem szól, most nagyon rosszkedvű volna. De így legalább testileg jól érzi magát, és nem oly sötét a világ sem, ha egy asszony érzi az ura szerelmét.

A gazda kiment kattogó papucsban, s körülsétált az udvar közepin. Egyszer csak hallja, hallja, ez az ő kislánya nemigen szokott kajdászni, s most dalol:

mikor rúzsa sándor

felül a lovára...

Egészen megvilágosodott valami előtte. Megvillámodott, mint az égből.

Rúzsa Sándor... Hiszen ennek az öccse nála szolgál!... Ha öccse... Még meg se kérdezte tőle... Rúzsa Bandinak híjják, az biztos. Hogy ez neki eddig nem tűnt fel. Eszibe se jutott...

A gyerek is betyár. Betyárnak híjnak minden fiatal legényt, aki rendes beszegődtetés nélkül itt is, ott is elszógál. A városi törvény nem engedi, hogy a barom mellett három-négy embernél több legyen. Baromnak a gulyát híjják, de ha kevés az ember, azt elnézik, hogy egy-két betyár ott lógjon fialtatáson; meg ha rossz a mező, ember kell. Törökbeli szó még az a betyár. Olyan martalócos is ez valamennyi.

– Hun van ez a Bandi?

– Én nem tudom – felelt neki rosszkedvűen Juliska, aki haragszik most az apjára a férjhezadás miatt. Most is csak úgy hátat fordít.

De evvel az apja nem törődik. Még az kellene, hogy egy ember számba vegye a gyereket.

Aztán kiment a mezőre. Kukoricát kapáltak most igen sürgősen, nagyon nehéz volt a kapálás, mert a föld acélkemény, és a dudva magasabb, mint a fiatal kukorica szára.

Megállott ő is a kapások között, és kért egy szerszámot.

Annyi haszon van, míg a gazda maga is együtt dolgozik a munkásaival, mert akkor ő diktálja az iramot, s mindenki köteles vele tartani a lépést. Izzadnak is ilyenkor a munkások s dalolni sincsen kedvük. A daloláshoz nagyon hozzátartozik a kényelmes kapálgatás.

– Mé nem danótok? Szeretöm, ha jókedve van annak, aki dógozik. No csak fújjátok.

mikor rúzsa sándor

felül a lovára

aranyrojtos gyócsgatyája

lobog a tiszára

Mindenki Rúzsa Bandira pislog s kacag. Őtet ugratják a nótával.

A gazda csak ennek örült: biztos, már biztos, mindenki tudja, hogy valahogyan attyafia a gyerek a betyárnak.

Hm. Ez volna a jó. Ezt kellene valahogy befogni. Az lenne csak a döfi, ha Rózsa Sándor hordaná be a javát...

Még egyszer elhessentette magától a gondolatot: örülni kellene, hogy öt esztendő óta nyugodalmasan alszik éccaka, semmi sem zavarja az egészséges álmát... Dehogynem zavarja. Hát a sok gond? A sok fizetetlen adó! A sok kölcsön! Kiizzadni minden forint után a... tíz pénz kamatot... Drága az a tízes kamat... Minden héten tíz: minden forint után?[2] Most is azt mosolyogta Bujkó Gyuri szenátor a pénztáros előtt, hogy:

– Veszelka! vesz a lelke! ha nem fizetsz, nem hálsz meg több télen a tanyádon...

Még azt is hozzátette:

– Van rá ölég licitáló.

Veszelka keményen vágta a földet, mintha a Bujkó Gyuri hátába vágná a kapát. Még azt mondja, hogy van rá elég licitáló. Az van. Ez így szokás Szegeden. Mindig van licitáló, a mérges istenit, ha én ki nem veszem ebből a földből, más se... Akkor mit irigykednek, mit veszködnek... Rá akarják kényszeríteni az embert a betyárkodásra?...

Fújt s lihegett, s belehúzta a feketére érett szalmakalapot a szemébe, meg föltolta izzadt homlokáról a feje búbjára.

Még az is, hogy kint lakik télen-nyáron a tanyán. Soha meg nem engedte magának, hogy bent is legyen a városban lakása. Folyton dolgozik, hajtja feleségével együtt, mindig csak dolog és dolog, és semmi láttatja. Az atyaisten nem bírja számon tartani, amennyiféle adót kell fizetni. Most itt van az új parancs. Ha valaki káposztát termel, és azt saját vagy bérelt földön termeli, akkor az után nem kell adót fizetni, hanem fonni kell érte... Nem viszik el a részt, mert nem tudnak vele mit csinálni, ott rothadna a város nyakán, hanem fonni kell érte. Ezt még nem is mondta az asszonynak, hogy azért is el kell a jányt küldeni már a háztól, hogy ne kelljen szegénynek egész télen csak adóba fonni. Mert a len- és kendervetés után is fonalat kell adni, meg kész zsákokat, megszőve. Még szerencse, hogy nem kell azt befizetni. Hol van a városnak annyi cselédje, hogy az egész kétszázezer holdas határban felírják, ki mivel tartozik s behordják. Arra való ez csak, hogy akinek ellensége van, annak könnyen lehessen kitörni a nyakát... Á, nem érdemes itt vágni a földet, vágja az istennyila... Csak ezt a kisjányt el tudja sózni, majd másképp indítja ő is a dolgot.

– Te Bandi... Bandi te... – szólt rá ebédeléskor a fiúra.

– Tessék, gazduram.

– Gyere csak ide.

– Tessék parancsóni.

– Nem Rúzsa Bandinak hínak tégödet?

– Úgy a, gazduram.

– Hm. Te. Gondótam valamit... Van tenéked valami közöd ehhő a nótáhó?

– Hogyhogy, gazduram?

– Akit most danótok.

Az ebédelő lányok fújták:

most megy erre rúzsa sándor

sötétpej paripán

– Van, gazduram.

– Micsa?

– Hát a bátyám! – s körülnézett a legény. Nem jó evvel dicsekönni.

– Rúzsa Sándor?

– Rúzsa Sándor.

– Hunnét bátyád?

– Egyhasi.

– Hüjha. Ikrek vónátok?

– Nem éppen, mer ű két esztendővel öregebb nálam. De csak egy anyától valók vagyunk!

– Nem gyünne el az hozzám kocsisnak?

De már meg is bánta. Nem lehet híres betyárt felfogadni. Éppen Rózsa Sándort. A pandúrok oktatóját... Ilyen marhaság...

Mingyár rajta volna a vármegye is, nemcsak a város. De még a katonaság is. Még a császár is, ha mögtudja, mibe sántikál... Hogy a pandúrokat metszegesse.

Nevetni kezdett s elfordult. Rúzsa Bandi el nem tudta gondolni, hogy nevet a gazda s hogy otthagyja.

– No mit állasz ott. Mönj dógodra, ne ácsorogj.

De mikor ebéd végződött, s a kapások egy sort aludni készültek a napon, a szalmakalap alatt, ki hogy, meg-megállott felettük, s azt mondta a lányoknak, asszonyoknak:

– Tudom én már, mér danójjátok olyan szívesen azt a nótát.

– A Rúzsa Sándor nótáját? Mér, gazduram? – nevettek a fejércselédek.

– Tegnap mögmeccött egy pandúrt. Röszkén. Rajtakapta, hogy egy mönyecskével játszik, hát eevötte a kedvit. De még ki is hirdette fönnszóva, hogy aki ezután ezt töszi, az a legény mind a pandúr sorsára jut.

Rettenetes vihogás, kacagás, hancúrozás lett ebből.

Az egész társaság megbolondult. Azt se tudták, hová legyenek.

Veszelka már megint észrevette, hogy eljárt a szája.

Nem kellett volna ezt elmondani: hát akkor mindegy, most már még a Rúzsa Bandit se tarthatja a szógálatba, mert híre lesz.

De olyan nagy mulatság volt, annyira csiklandozta még őt is ez a dolog, hogy nem bírta megállani.

Hazament, s a feleségének is elmondta, milyen butaságot csinált, hogy ellocsogta a dolgot a kapásoknak. De az asszony azt felelte rá:

– Hadd el, itt vót egy talyigás kódus, annak is eemontam.

– No akkó az mán éneköli a hírit.

Nevettek mind a ketten s összeütötték az orrukat. Fiatal házaskoruk óta nem tették. Veszelka Péter már dalolta is a kódus gájdot:

jaj beadott neköm a szögedi vásár

me ellopták tüllem vak lovam taligám

a vak pajtásomnak sallangos pipáját

siket jó komámnak hónajji mankóját

s hozzátette:

jaj beadott néköm a röszkei vásár

én szögény pandúrnak ott vót a jó vásár

szögény rác palinak ott vették tojását

szögény menyecskéknek okozván bánatooot

– Ó, kend is akkó kíméli a kóbászt, mikó elfogyott – mondta a menyecske:

Veszelka fütyörészve ment tovább.

De azért mégse adta fel, hogy avval a Rózsa Sándorral meg kellene ismerkedni. Nem ővele, hanem a tudományával. Minek hordja másfelé a szörzeményét. Meg az igazat megvallva szerette volna látni is a híres fattyút.

Szóval ettől kezdve rajta volt a szeme a Bandi gyereken. Ha meglátta, mindig arra gondolt, mit is kellene ennek mondani. Valamit kellene neki vetni. Valami bogarat ültetni a fülébe.

Az is eszébe villant egyszer.

– Bandi fiam.

– Tessék, gazduram.

Már mintha a fiú is mindig várta volna, hogy egyszer folytatása lesz annak, amit kezdett vele.

– Kár fiam, nagy kár.

– Mi, gazduram?

– Hogy nincsen lovad.

– Mér, gazduram?

– Nem kerűlhető be a városi ménöshöz.

A legény elvörösödött. Minden pusztainak az a legnagyobb álma, hogy a városhoz bejusson. A városi ménös az a vágyak vágya, az álmok álma. Örökös kenyér, nyugalom, tisztesség, becsület. A városi csikós, az már egész kiskirály, nem cserélne Paloviccsal, a sövényházi gróffal.

– Ahhó ló köll?

– Tudod, hogy oda nem vösznek fő csak olyat, akinek lova van. Jó lova.

Evvel hátat fordított neki. Aznap nem szólott többet hozzá, s még napokig, ha átlépte se.

A legény lehervadt. Csak hadd emésztődjék. Egyszer aztán megszánta:

– A ménösmester jó barátom. Vőm lösz. A fija... Hát beszélgettünk rólad. Köllene neki egy bojtár. Most fővenne. Beiktatna... Nem kő hozzá sömmi, csak egy jó hátas.

– Honnan, gazduram.

– A mán a te dógod...

A legény elkullogott.

Egy hét múlva rá kellett ordítani:

– Még most sincs lovad?

– Hunnan? Gazduram!

A gazda éktelen káromkodásban tört ki:

– Az isten erre meg arra, ha néköm Rúzsa Sándor vóna a testvérbátyám!...

Csak ennyit mondott, s otthagyta.

A fiú úgy állott, mintha a villám csapott vóna belé.

A gazda visszaszólt:

– Szólj bátyádnak! Mér nem szólsz? Ű mögtöheti!

– Neki sincs lova... énalám való... – dünnyögte Rózsa Andris.

De már belé is beleesett a nesz. A bátyja igazán segíthetne rajta! Mi vón az neki, s örökre boldoggá tehetné...

Csak ez olyan dolog, hogy erről senki előtt se lehet szót se ejteni. Az ember rögtön gyanúba kerül, hogy van köze a bátyjához! Ki is hinné el, hogy már három éve nem látták egymást. Mikor Sándort elvitték, valami marhalopás miatt. Nem is lehet tudni, mi volt, igaz volt vagy nem, de bevitték akkor Szegedre, mindenki beszélt róla. Mert híres gyerek lett a Sándor rögtön, ahogy a bajsza kiserkedt. Olyan lovas nem volt semerre. Meg tudott állani a lónak a hátán, mikor vágtatott a ló. Csak fel, felment rajta, úgy megállt, mint a földön, megint le tudott ülni, a ló soha le nem vetette. Ilyeneket tudott. Mese volt azt még hallani is. Senki utána nem csinálta. Hát az urak is tudtak róla, azért ítélték el oly keményen, hogy minden fertályesztendőben huszonötöt kapjon, hogy örökre elvegyék a kedvét az efféle dolgoktól.

Igen, de Sándor az Óhegyen Kis Janival egymás kezéről leverték a vasat. Azóta a hírét hallja mindennap, hallja, mert ha mást nem, de a nótákban a nevét folyton emlegetik!

Azt is dalolják, hogy

szöged alatt újszögedön

van egy csárda magába

oda vár a piros

ebédre vacsorára

ne várj piros ne várj

nem möhetök mindönkor

van énnekem más galambom

kihez mönjek ilyenkor

Mindenki tudta, hogy Piros a szeretője. Azt mondják, halász az apja a röszkei határon.

El kell menni Piroshoz.

Ló nincs – gyalog. Vállára a bocskorát, hogy el ne kopjék az úton. Tarsolyába a fabödönt, amit maga faragott a télen. Még most is vóna rajta faragnivaló, de nyáron más a dolog, aki parasztnál nyűvődik, annak nincs érkezése effélékre. A paraszt kiveszi a zsírját. Majd ha csikós lesz a városi ménesnél...

Ló kell, akárhogy; ló nélkül senki se lesz a városi ménesnél bojtár. Törvény, hogy csak olyat vesznek be, akinek van lova, hogy ha baj találna lenni, valamit lehessen fogni a legényen. Mer csak olyan az emberi természet, hogy hamarább elveszteget tizenkettőt a városéból, a legjavát, mint a saját maga rossz kis gebéjét.

Egy setét éccaka eltűnt.

Utánaveszett a bátyjának. Talán itt van akármék nádasban, talán már a bihari láposon, valahol messze, messze. Világ végére kell bujdosni utána. Szögény. Szögény Sándor. Jó fiú vót kicsikorba. Védelmezte őt. Mindig. Most is mögtöszi. Segít.

Addig gyalogolt, talált egy lányt, Szurtai Pirost.

Beleháborodott.

Soha még ő szerelmes nem volt, most egy csacsogó, kacagó, fecsegő kis madár megtetszett neki, mint a mézes kenyér. Világért szóba nem hozta volna előtte Rózsa Sándor nevét. Piros sem említette. Nem is tűnődött már felőle, hogy igaz-e vagy nem, hogy ez a bátyja kedvese. Lefoglalta magának, csak azon rettegett, hogy valakije hátha van a lánynak, már előre irtóztató féltékenység tört ki belőle.

Csakhogy az utat megtanulta, nem lehetett többet megtartani. Már ezután mind csak el-eltünedezett, semmi se volt neki megtenni alkonyattól éjfélig, hogy reggelre megint csak hazaérjen.

Sokszor csak éppen egy adjonistent tudott mondani, megcsókolni azt a pici cseresznyeforma szájacskát, már indulni kellett visszafelé, haza, hogy a reggeli munkáról le ne maradjon. De nem sajnálta az utat, se a töredelmet. Útközben ha juhászokra talált, gomolyát vett tőlük, vitte a kislánynak. Néha bögrét vitt magával s tejet, zsendicét szerzett, soha üres kézzel nem ment.

Annál nagyobb volt a bánata, hogy nem házasodhatik: nincs ló, nem is lesz, soha a méneshez be nem kerülhet. Halász lenni nem akart. A vériben a szabad futás volt, a puszta, a távoli mezők felé való vizsgálódás. Csikós igen, halász sohse tudott volna lenni.

Veszelka Péter, ha meglátta, mindig megnézte. Egyre mérgesebben. Gyűlölködő szemmel. A termés mind rosszabb lesz. Már a jövő hétfőn búzába kell állani. Le se érdemes vágni. Nem adja meg a véka tiszta búzát a lánc föld. Legjobb volna felgyújtani. Ráordított a legényre:

– Pusztulj a szömöm elől, többet mög ne lássalak. Nem fogok tovább szégyönközni a ménösmestör előtt. Odaígértelek neki, engem mög ne szégyöníts, mert körösztülmögyök a lelködön.

A legény azon az éccakán mindenét felpakolta.

Senki se tudta, hova lett.

Nádirigó

A lány ott áll a vízparton egy szál pendelyben, s rettegve figyel. Nincs rajta semmi más, csak a fehéres színű vászoning, a derekán átkötve zsákköténnyel. Más nincs rajta. Fehér fehérben. Csak az arca piros meg a neve. Az is Piros. Meg a teste, az is piros. Barnapiros. Kis kerek alma, kis piros lány, csattogó, csacsogó, minden pillanatban olyanokat mond, hogy szeme-szája eláll a legénynek, aki hallja.

De a legény nem tud nevetni, a legény csak gyötrődni tud. Eszi a szemével, falja, faldossa, harapdálja a lányt, s mindig komor, egyre komorabb, mert befelé néz, bele a lányba, annak a lelkébe, ha van neki lelke.

Pedig jaj annak, aki lelket keres a lányban. Mert vagy van neki, vagy nincs; ha nincs, és mégis keresné valaki, akkor az kereshetné halálig, soha meg nem leli, mivelhogy a lélek, az valami olyan vékony, elfér a tű fokán s olyan tágas, beborítja az eget, földet, csillagokat, az egész mindenséget.

Mondaná a legény, ha tudna beszélni, de ilyenkor különösen nem tud, ha itt van ennél a piros arcú, vígan kacagó kicsi lánynál, aki ebben az egy szál pendelyben olyan, mintha maga a valóságos kipiperézett tündérek tündére volna.

– Én, tuggya-e, úgy szeretek, de nagyon szeretek édösapámmal itt kinn lenni a kunyhóba, mert annál jobb nincs a világon, mert itt nem zavarja az embört sönki, sömmi, mög várom magát, mindég csak várom, másra nem is gondolok, mög segítök édösapámnak hálót kötni, főzök, úgy kitakarítom azt a kis cserényt, hogy az csoda, azután meg újra csak várom kendöt, evvel mán el is telik az életem. De azér jó. Nem is szeretnék faluba menni, lakni, mert a faluban nincsen más, csak a nagy sürgés-forgás, sürvítés meg a pletyka, mindönkinek föl van vágva a nyelve, az az egész.

Így csirimpol, nem lehet tudni mit, de a legénynek a szeme most megkeményedik. Valamit néz, s hirtelen úgy nézi, mintha nem azt nézné.

Ott mellettük egy nádszál késsel van lemetszve s letéve.

Ki vághatta le azt a szál nádat s mire.

A jány nem tehette, mert a jánynak semmire se kell az a nád, az apja se csinálhatta, mert annak se kell. Soká s gondolkozva nézi a helyet. Persze hogy az az első gondolat benne, hogy itt járt egy legény, aki Pirosnak a kedviért szökik ide, vagy csikóslegény volt, vagy juhász, de inkább csikós. Mert avval a szál náddal szerelmi babonát akar cselekedni. Mert az a szál nád nem visszakézzel van vágva, hanem olyan egyenesen a bütyök alatt, hogy abba megálljon a bájital, ha beléereszti. Vajon meg van-e már metszve a sípszája forma lik, ahol be kell csorgatni a bűvölő nedvet.

De nem akart a lány előtt mozdulni, csak hallgatta azért, ahogy ez éppen mesélte, hogy a csónakkal magában volt benn a varsákat nézni, oszt egy bölömbika úgy megcsudálta, még el se repült, hanem odajött a ladik oldalához, osztán hagyta magát megsimogatni.

Csuda egy bölömbika löhetött vóna az – gondolta magában a darutollas legény.

Rettenetes féltékenység csapott bele a szívébe.

Meg se mozdult közben. A legfigyelmesebb szem se vehetett volna észre rajta semmit. S mégis így ebben a megkeményedett guggonülésben valami oly roppant átalakulás történt benne, mintha nem is az az ember volna, aki elébb.

Csak a helyet nézte. Már az is igen gyanús volt neki, hogy el van seperve az egész. Még a nyírágseprű is ott van a közelben, annak a húzásai eltakarták a csizmanyomot.

De nem csizma nyoma lehet, mert annak az éles sarka taposása csak meglátszanék a gyenge, nedves, puha, iszapos földben. Bocskor volt a lábán. A bocskornak a simított lépése elmállik a porban hamar, de azért mégis el kellett seperni...

Megtörülgette a homlokát az ujja hegyével, hogy a szemét takarja, mert a szeme csak továbbment, mint a jó vizsla kutya, aki nyomot szaglász, s addig futott oda-vissza, míg meg nem találta a seprésen túl a kunyhó felé magát a nyomot. Ott volt a bocskor nyoma. De még meg is vágta valami azt a bocskort, berepedt, vagy mi, de van egy kis zavar, a lépés alatt minden lépés után el van rontva egy kicsit a jobb láb belső oldalán a nyom. Még csámpás egy legény lehetett a. Mégse csikós vót, hanem valami csámpás lábú juhász.

Most a bal keze hüvelykujja és mutatóujja közé fektette az állát, így nézett tovább, gondolkodva.

A lány hozott neki aludttejet a halászkunyhóból.

Faedényben hozta. Egy darab fából, bicsakkal faragott öble volt, s meg volt akkurátusan metszve madárorrúra a szilke.

Az oldalára is díszes cikornyák voltak felróva.

Juhászok szoktak ilyenfélét fabrikálni. Az a sasorrú faragta ezt, az hozta el a jánynak.

És ennek van szeme éppen ebben adni neki aludttejet.

Mi ez? Juhtej, e! Hiszen akkor a tejet is a vetélytársa hozta.

És van szeme, vele eteti meg.

De csinnyán: biztosan nincs más egyéb ennije való. Nem tud mit adjon. Akkor meg még becsület ez, hogy neki adja, ahelyett, hogy maga ette vóna meg, vagy az apjának hatta vóna.

Ma még bizony ő se evett egy faló harapást se. Hun evett vóna. Hajnalban jött el a ménestül, a horgasi határban. Lóval jött egész a kismonyi hídig, ott a lovat odatta a Süvete komának, s gyalog jött tovább, hogy szembe ne tűnjön valaki előtt.

De nem is kell mindennap enni. A csak megterheli az ember hasát, meg elkényezteti. Szorulhat még úgy a kapca, hogy tizenegy napig is ki kell bírni étlen-szomjan.

Intett azért, hogy: nem kell.

– Hát kendbe mi ütött? – kiáltott fel Piros. – Nem kell-e?

Hízelkedve kuporodott elibe, s úgy tartotta a faböndőt elébe:

– Ugyi na, ugyi. Mán csak mög köll önni, ha kínájják, ha igen kínájják, ha tiszta szívbül kínájják, mán csak nem utájja a kezem után...

A legény ránézett a lány kezére. Ezt se törte fel a kapa. Meg volt mosva a barna kis kéz rendesen.

Most úgy érezte, hogy elkapja kezét, kicsavarja, hátratekeri, s a böndőt, fogja s elhajítja, ameddig csak repülni tud a nádasban. De nem az az ember volt ő, aki a legelső indulatának odaadja magát. Ű az az ember volt, aki hagyja, hogy a vériben minden indulat lefolyjon, mint a villám a fán, s akkor ott marad ű maga még jobban megkeményedve.

– De szép kis böndő – mondta kedvesen.

– Ugyi szép? – s felcsillogott a lány szeme. Ahogy ránézett, már mindent tudott a legény: a lánynak újság ez a faedény, még nem lakott jól a gyönyörűséggel, hogy ilyenje is van neki, meg avval se, ami e megett van: aki adta, hozta. Faragta? Vagy Lopta?

A lány fölemelte a kis bögrét s míg nézte, dúdolni kezdett, de a hangja rögtön hatalmasan kivirágzott és végigszárnyalt a tavakon:

akkor gyöjj el mikor mondom

csak a csizmád ne kopogjon

fekete szömöd ragyogjon

piros orcád mosolyogjon

De a legény már nem félt. Gondolta már ő, ki itt a bekapatos. De még az se lehetetlen, hogy valahol itt lappang a közelben, a se, hogy vágott ólomra van tőtve a fegyvere.

Tehát meg kellett adni a jelt, hogy ő is itt van s kiáll vele, csak előfele! Rákapott hát a nótára s visszavágott a Piros danájára:

abban sincsen semmi haszon

hogy a bocskorom koptatom

van szeretőm kettő három

vígan töltöm telem nyárom

Egy percig fülelt, nem kapja-e meg valahonnan a távolból vagy a közelből a választ, hogy nem úgy van a nóta, hanem úgy, hogy:

Csak a csizmámat koptatom

Piros meg nem vett észre semmit. Csak kínálja, csak kínálja tovább a böndőt. Az aludott tejjel.

– Hallod? Gyün apád! – mondta a legény.

Ahogy hallgattak, távolról evedzőcsapásokat lehetett hallani. Ismerni tudták, ahogy az öreg Szurtai húzza a lapátot a nád közt. Mert mindenkinek megvan a saját muzsikája, akár köhög, akár evez, akármit is csinál: azt meg lehet ismerni. A lány még egyszer kérdezte:

– Mögöszi kend? – s ahogy a legény tagadóan ingatta a fejét, azt vágta: – Mögönné még!

Avval hátat fordított, bement a házba.

A legény utána nézett. A kunyhónak csak az eleje volt építve égerfábul, nádbul fedve, ódalazva. De az egész egy kunhalomba ment bele. Ki tudja, mikor s ki rakta ide ezt a kerek dombot a víz szélibe.

Most elnézte, számolgatta, méregette sukkra, lábra. Maga elé hajlott, úgy számolgatott.

„Mögönné még!” Azt mondta Piros: mögönné még?...

Már tudta, hogy a vetélytársa ott van a házban: hozzá ment be a lány!

Nem moccant meg a helyéből, s senki meg nem láthatta volna az arcán, mi folyik benne, de, most már meg volt nyugodva, és kiderült az arca.

Valaki van a kunyhóban!

Mint egy vízi, nesztelenül siklott a kunyhó ajtaja elébe, még egy nádszál se reccsent a talpa alatt. A karja izmai meg voltak feszülve. Készen volt rá, hogy a legelső pillanatban már ölre, ökölre, marokra.

– De megijesztett kend – mondta Piros, s felbiggyesztette azt a pici száját, mikor hátulról megölelte.

A kicsi kunyhóban nem volt senki. Olyan szűk volt az, hogy a lány maga alig fért benne. Tele volt vele az egész hely. A kunyhónak semmi ablaka sem volt. Ha az ajtót behúzták, koromsötét volt benne. Egy fekhely volt az egész, semmi más. Még a tűzhelye is kint volt a szabadban. A Piros fekvőhelye. Gyékénydikó.

A lány kezében sült hal volt. Éppen szedte ki a csobolyóból. Vót egy feneketlen öreg csobolyó a zugban, a vót az éléskamra, ezt már ő ismerte. Tiszta rongyba volt takarva a sütött hal.

– Esztet mögöszi?

– Esztet mög!

A lányt akarta levetni a dikóra, de megfordult benne valami, magát vetette rá.

– Idebe?

– Idebe.

A lány nem szólt, de a legény úgy sejtette, hogy jobban szeretné, ha kimennének innen.

– Mért?

– Gyer üjj ide mellém te is.

– Ó.

– Semmi ó, meg semmi á... üjj le...

A lány vonakodva közeledett a hallal. A legény nem nyúlt hozzá, hatta, hogy közelebb jöjjön. Hatta, hogy hagy üljön le magától. Figyelte nagyon, milyen óvakodva ül oda, mintha mindenuntalan csak fel akarna szállani a madár, ű tudja, miért.

Elvette a hatat. Ahogy beleharapott s a halra nézve az orra előtt, a szeme meglátta a földet, a kunyhó talaját, ami sárga főddel volt frissen behintve.

Éppen azt akarta mondani, hogy hm, be frissen sepertél... mikor arra gondolt, jobb lesz elhallgatni: hol vették itt a sárga fődet. Jó vón azt tudni, hol vették a sárga fődet. Itt a víz mellett sárga főd nincs. Honnan hozták ezek a sárga fődet? S ki hozta?

Ki hozta be a kunyhóba? Mert jó bőven van hordva. A kunyhó egész feneke takarva van, de ott a sarokba a halas álló dézsa alá nem jutott. Nem úgy van ez, mintha behozták volna: úgy van ez... mintha kihordták volna innen a sárga földet...

De meg az is gyanús volt neki, hogy valami halászszerszám be is van takarva avval a sárga földdel. Ezek nem takarították ki a kunyhót, siettükben csak rádobálták a földet.

De honnan?

Követte a föld nyomát. Ha innen kivitték, valahová kellett vinni. Valamerre. Valamiben. Kosárban? Amit maga köt a halász? Akkor az elhull, elpotyog, apraja elszóródik, a gorombábbja lepereg... A szeme kifelé vizslatott, de lehunyt szempillákkal, mint aki csak öszi a halat, öszi és igen jóízűen öszögeti, és semmi másra nem gondol, legfeljebb a szerelemre.

– Danójj má.

– Danójjak?

– Danójj.

– Danólhatok. Ha kend akarja.

– Há csak danujj.

Piros nagyon nótás vót, mindig csárált, mint a madár. Úgy is híjta, nádirigó.

Rá is gyújtott:

este vagyon szürkül be

a tűzhelyet seperd be

mert nem tudod ki jő be

egy szép legény döndül be

az este is nálunk vót

kilenc almát hozott vót

mind a kilenc piros vót

ű maga is csinos vót

Átkapott egy másba:

fehér ruha a fejemen

fekete gyász a szívemen

mer akit én úgy szeretök

avval együtt nem élhetők

Mér jut ennek mindig csak ilyen nóta az eszébe, s hol van itt valaki ebbe a kalitkába rajtuk kívül, hogy még a lélegzését se hallja. Kint megjött az atyus, az öreg halász.

– Gyűjjik mán, édösapám, hozott-i gacsi tojást? Nem tudok mit adni ennek a kényösnek.

– Ki van itt?

– Ki vóna? Ű van itt.

Öhö, gondolta a legény, betyárszóval meséltek tik. Nem vagyok én itthon. Másmint menne a szó, ha én vónék a szívedbe, másképp csattogna.

Kinézett a kuckó ajtaján, s ahogy néz, ahogy néz, előre kijjebb hajolva, látja a sárga főd útját. Még a feje is megszédült bele, olyat villámodott a gondolata:

A vízbe hordták a sárga fődet!... Odább e, a mélyebb vízbe... be...

Jó vattok mán, jó barátok. Lehullott a fejetekrül a párta.

Most már egészen bizonyos volt, hogy ott van a lyuk, alatta, a dikó alatt, a fekvőhely alatt. Ott van kiásva egy barlang, hátra, be a hegybe. A kunhalomból került a sárga főd.

Megörült neki. Nem tudni ki tette, ki műve, de ez nagyon fajin lesz a jövőre. Senki se tud róla... csak az, aki most is benne lappang... Ezek rejtököt ástak: ez neki lesz jó.

De honnan vesz lélegzetet? Hol van a szellőzőnyílása? Hogy éljen, aki bent van.

Az öreg halász, vidám, locsogó ember, jött s rögtön beszélt, beszélgetett, hogy milyen a hal járása, mit lát, mit fogott, a hálója mibe szakadt el.

De Piros nem volt olyan vidám és csacsogó, mint máskor. Még attól is őrködött, hogy könnyen odaadja magát az ölelésre, simogatásra, nagyon olyan volt, mint a bogáros paripa, rázódott a teste, még a bőre is a cirógatásra.

– Vót eset? – kérdezte a legény a halásztúl.

– Vóni vót, mer mindég van, ha van – óvakodott az. De már Rózsa Sándort nem lehetett ilyenekkel félrevezetni.

– Milyen nagy gödröt ástak kendtek? – kérdezte.

A halász megütődve nézett rá.

– Gödröt?

– Azt.

– Hol ástunk mink gödröt?

– Ahogy möghagytam.

Rámutatott a kunhalomra a kunyhó mögött.

Az öreg halász szinte belefakult.

– Látom, hogy a sárga fődet behordták a víz alá.

S most erre mutatott rá:

– Nagyon jól csinálták mög kendtök.

Az öreg nem tudott szólani. Piroska is elfordult, megértette.

– Most rögtön meg akarom vizitálni, hol tartanak az ásással.

– Nem tudom, mit beszélsz, édes fijam – motyogta a halász.

Ebben a pillanatban furcsa éles rikoltás hallatszott, mintha madár szava volna s mégsem az.

A legény visszanézett a kunyhó felé.

A halász viszont a nádasra pillantott, még mondta is:

– A nádirigó máma hamar kiát.

– A nádirigó? – mondta a legény. – A nádirigó máma sokat hallgat – keményen ránézett Pirosra.

Piros nevetett. Úgy nevetett, mint aki egy pillanat alatt túl tudja tenni magát mindenen. Csak lányok tudnak ilyen kétarculatúak lenni. Egyik szeme sír, már a másik nevet.

– Ott hagyta a halát, ögye mög – nevetett a legény szeme közé.

Meg is cirógatta s úgy borult feléje, mint aki az életét is odaadná most, csak minden úgy lenne, ahogy kell lenni.

– Majd én kihozom.

– Be tudok én érte mönni.

De a lány kacagva, kedveskedve elébe szökött, úgy tett, mintha nem akarná visszatartani és mégis csak tartóztatja. Nem kell már bemenni néki.

– Mönjön kend előre – mondta Rózsa Sándor az atyusnak. – Vigyen magával, ami köll, nyissa meg a lyukat, aztán magam is be akarok nézni, mennyire van, mire löhet hasznát vönni.

A halász még mindig nem döntött. Nem tudta, mit kell neki csinálni. Beismerje-é, vagy nem. De micsoda dolog ez, mégiscsak a lánya árulhatta el.

Erre ordított hát rá:

– A mönnybéli szögezzön ki a két füledön! Mit vartyogsz annyit! ha nem akar, nem akar!

Semmi értelme se vót annak, amit mondott, különben is úgy szeretett beszélni, hogy azt akárki úgy érthesse, ahogy akarja, vagyis sehogy.

De Rózsa Sándor unta.

Nyúlt a puskája után. A puska ott volt a kunyhóban; azon a helyen kellett neki lenni, ahol hagyni szokta. Most nem hozta magával. Úton nem járhatott nagy fegyverrel, ló nélkül, mert a puska nagyon szembeszökő. Volt azért neki minden megbízható helyen fegyvere.

Most újra szólott a nádirigó, vagy mi, csak már sokkal jobban lehetett hallani s azt is, hogy bent van a kunyhóban.

Rózsa Sándor abban a pillanatban, mint egy vadállat, félreugrott az ajtó nyílásából.

– Nádirigó? – mondta. – Nádirigó fészke?

A lány kétségbeesetten állott, újra csak nevetni kezdett, de mintha sírna, az apja meg tétován emelte a kezét, nem tudta mitevő legyen, csak téblábolt.

Ebben a pillanatban váratlanul egy puskacső meredt ki a kunyhó ajtaján.

Ember nem látszott. Nem lehetett tudni, ki van ott.

Rózsa Sándor megmerevedve állott, de hogy a puska után sem kéz, sem test, semmi ember nem következett, teleszíjta magát tüdőre, s mire valaki csak meg is gondolta volna, már megragadta a fegyvert.

Elébb jobb kézzel kapta el, akkor ballal is rátenyerelt. Iszonyatos erővel rántott egyet rajta.

A fegyver elsült, a dörrenés hiába csattant el, a magja valahova a nádasba repült, senkiben sem tett kárt.

Most Rózsa Sándor rávetette magát a puskacsőre, kicsikarta a kunyhóból, vele kijött az is, aki azt tartotta.

A testvéröccse: Rózsa Bandi.

A hátasló

Rózsa Sándorban megaludt a hőség, mikor a vetélytársában a saját édes egy öccsére ismert.

Csak úgy pattogott a szeme héja: nini, az öcsém.

S lassan ölelésre nyílt a karja, de a puskát elvette tőle. Puska nem gyerek kezébe való. Jobb karjával ölelte a másik emberfiát, ballal a fegyvert.

– Bandi öcsém! Vagy a lelköd?

– Vónék – mondta Bandi, s csurgott róla a verejték.

– De hun jársz? – szorongatta, s csak nézte, hogy ez annyira, de annyira hasonlít őhozzá, mintha a kis tükörbe nézne, aki a szőrujjba van.

Csak barnább, mert neki barna hajához rőt bajsza volt, s szakállát nem lehetett meghagyni, mert úgy csúfolták: piros szakállú.

A haja is keményebb sertéjű, kondorabb, mint az övé, termetre is kicsit nyúltabb, magasabb, mint ő. Szóval tetszett neki az öccse rettenetesen. S úgy megörült neki, hogy nem is tudta volna kimondani.

– Na hun jársz? – szólt s elvette a puskát... Azért elvette... Azért ha puska, az csak az ő kezébe való... Leeresztette maga mellett a földre és rája támaszkodott.

– Éppen tégöd kereslek – mondta Bandi.

– Éngöm? – csodálkozott el Sándor.

– Tégöd.

– Há mér?

– Csak.

– Jól van, öcsém. Ha te engöm keresöl, akkor jó van. Akkor gyere velem, ülj le. Piros – kiáltott a lányra. – Süssél halat!

– Van – kiáltott a lány vígan. Nem is csodálkozott.

– Süssél frisset. Nyárson.

De Bandinak nem tetszett ez a hang, ahogy Sándor a Pirosra néz. Mert ha ő, akkor más ne, még Sándor se, Rózsa Sándor, a testvére, mindene. Asse. Igen, de ő olyan természet volt, hogy ő nem bánta, ha fát is vágnak a hátán: ő nem tudott másat másképpen megütni, csak úgy, hogy magát ütötte, a szívét, s rögtön arra gondolt, hogy ha Sándor akarja a Pirost, ő elöli magát a mocsárba, de most rögtön.

Sándor észre is vette az öccsén s nagyon csudálta, hogy ennek úgy tele van evvel a Pirossal a szíve? Megcsóválta a fejét, de nem szólt.

– No gyüjjé, üjj le.

Levetette magát a füves parton, intett az öccsének, míg az is oda nem vetemedett.

– Hun vagy, mit csinálsz? – így Sándor.

– Veszelka Péternél dógozok.

– Veszelka Péternél?... Mit?

– Ami gyün. Most kukoricát kapálunk. Tőtögetjük.

Rózsa Sándor elgondolkozott.

Még meg is irigyelte az öccsét, aki olyan falat kenyér jó embernek látszik. Mindig csendes vót, meg vidám, tudott egészségesen nevetni, szép fejér foga csillogott ki a jó vaskos szájából. Ebben nem hasonlítottak, mert ő inkább az anyjuk vékonyabb szabású száját örökölte. S gondolta, evvel jól járt: mert az ilyen duzzadtszájúak csókolásért halnak, a keskeny szájúakért meg öli a fejérnépet a vágyakozás. De ők hidegebbek tudnak maradni.

Hát a Bandi gyerek azért vész Pirosért. Hm.

Másnak aligha. Neki nem bánja. Van még több jány is a világon.

Meg aztán ez a jány nem is arra való; nem neki. E jó lesz tanyasi asszonynak, szegénynek, tűrőnek, szorgalmasnak. De neki e kevés. Mit tudjon ő evvel a kis locskafecske teremtéssel kezdeni?

Legyen hát a Bandié. Neki adja. Rá testálja. Bírja. Bírjon véle. Jól járnak, jók lesznek egymásnak, s meg is mondta hangosan:

– Jól van no.

– Mi? Sándor?

Sándor legyintett s ebben igen nagy adás és békesség volt már.

– Lögyön a tiéd.

– Mi?

– Piros.

Bandi elnémult, akkor megszínesedett az arca.

– Enyém, Sándor?

– Tiéd, no.

Bandi elhallgatott.

Aztán sokára maga elé tűnődve megszólalt:

– De még valami kék hozzá, Sándor.

– Mi?

– Egy jó hátas.

– Hátas?

– Veszelka be tudna most igazítani a városhoz. A ménöshöz.

– Hm. A ménöshöz.

– Most oda.

Soká hallgattak. Már a nap egészen lemenőben. Alig van kint a fele a főd karimáján. Az égen nagy tarka vérhabok úsznak.

– Elvöszöd?

– Akkor el.

– El.

Mind a ketten odanéztek a lányra, aki a tűz előtt imbolygott, ahogy a láng verte. Milyen takaros volt. Kedves kis bögyös, kerek hátú, jó erős lábú, vidám dalolású.

Éppen azt dalolta, hogy:

hej halászok halászok

mit fogott a hálótok

nem fogott az ögyebet

piros szárnyú keszeget

hát a keszeg mit öszik

ha a bárkába tőszik

nem öszik az ögyebet

petrezselyemgyökeret

hej balászok halászok

de szennyes a ruhátok

talán nincsen babátok

aki mosna reátok

halászlegény hallod-e

mér nem házasodsz meg te

mér nem veszöl el egy lánt

akár engöm akár mást

Odanézett a legényekre, észrevette, mit mondott a nóta, s mintha egyszerre mind a két legényre nézne s mintha neki éppen mindegy volna, ha akármék is, csak tenné? – s nevet.

A legények lefeküdtek a fűben. Mind a kettőnek volt elég gondolnivalója. Bandi arra gondolt, hogy a bátyja, ha arról a lóról gondoskodást tönne... Neki meg milyen jó volna, ha lova volna. S már ott is érezte magát a város állomásában, örök kommenció, szép feleség, gyerekek... Becsület... Még számadó is lenne belőle mihamar: mán milyen lovat tud neki hozni a Sándor... De nem mert feléje se nézni, hogy valamiképpen azt ne gondolja, mintha ő ezt, meg ilyet kívánna tőle, hiszen tudja ő jól, hogy nem kis dolog, mert ha kicsi dolog volna, akkor ő maga is megtette volna már... de hogy lehet megtenni?... Kurázsi kell hozzá... Nem is lehet kimondani, mi kell ahhoz... Mindenképpen Sándornak könnyebb, mert lova van. Lóval csak könnyebben lehet megkeríteni a világot, hogy nincsen-e valahol s valamerre még egy ló, istállóban, pusztán, valamicsodás, aki éppen arra kívánkoznék, hogy Rúzsa Bandi alatt ficánkoljon, ha ménesbeli csikós lesz... Gyalogszerrel? Hogy lehetne gyalog embernek a maga két lábán ló után futni, de még mög is fogni, hm.

De másról van azért itt szó.

Egészen másról.

Valami olyanról van szó, hogy neki már még a gondolatára is ég az arca, a füle és elszorul, szorong a belseje, mindenestül; nem bírná megtenni...

Megtenni nem bírná.

De még szeretni is úgy szeretné, ha nem is kellene tudni róla. Úgy vóna jó, ha Sándornak vóna két lova s azt, mondaná: Öcsém, nekem kettő van, az egyiket neked szántam.

Így lenne jó.

Mert így tisztességgel esnék. Így vóna, ahogy kell; a városi ménesnek csak jól nevelt, jó családbeli, mindig lovas fajta csikósoknak a gyerekét veszik fel, akinek apja van, anyja van, otthon a városban vagy valahol Röszkén, hol kis háza van, akármilyen kicsi, mert minél kisebb a ház, annál jobban ragaszkodnak hozzá a népek. Mert nagy házat lehet cserélni, Szegeden még az emeletes házat is ki tudják váltani, hogy most e lakik benne, most meg a, de a kicsi ház, a kis putri forma, a cserénynél nem nagyobb, de örökös faluszéli ház, az a családnevelő, az a fészek, az van a lelkéhez nőve kinek-kinek, aki benne lakik, mint csigához a héja. Azt a kis házat senki meg nem mocskolja, meg nem szégyenösíti. Hogy kerülne többet a falubeliek szeme elé, aki ilyen kis házból elszéledne ily cselekedetre?

Ők is odavalók Röszkére. Ott születtek. Nem pusztai ellés a Rúzsa András gyermeke. Igazi falusi emberi ivadékok ők. Benne is benne van a nagy töredelöm, hogy vissza akar jutni az emberek tisztességébe... De így nem lehet soha... nem lesz belőle semmi... Hogy csikós létére méneshez nem tud jutni s kell neki kapát forgatni, mint egy csorvasznak, ha kifogyott belőle a szufla.

De ilyeneket nem lehet ám megmondani Rózsa Sándornak, mert ki tudja, Rózsa Sándor, a maga nagy dicsőségében hogy vélekedne felőle, ha értené csendes elgondolkodásait.

Rózsa Sándor ezalatt ilyeneket mélázott:

Legalább vóna egy jó testvér. Akihez ha nem is megy az ember, de lehetne elgondolni, hogy baj idején, mikor kukoricakupacokban kell tölteni az éccakát, meg a fagyott nádas zsombékjaiban, mikor farkasok üvöltenek és semmi istene nincs a szegény legénynek: legalább tudná, hogy van egy édes testvérje, akinek meleg van a kis hajlékában, s télen is van kenyere, mert a város télen is kiadja a kommenciót búzában, szalonnában, fejelés csizmában, sót is ád, meg fődet is, amin az asszony úri módon eldolgozgathat, és se dézsmát nem szednek, se robotra nem kergetik... gyerekeik is lehetnek és fel is nevelhetik...

Meg még van valami: ha az embernek ilyen meglett testvérje lenne, akkor az is lehetne, hogyha soha több esetbe nem esnék, akkor tán szálszálon húz, ki tudja, tán még belőle is lehetne ménesbeli...

Oldalt fordult, mert szédítette a nagy ég. A fejét belehajtotta a fűbe, hogy közel legyen a földhöz, amiben olyan igen jó lesz megpihenni... De mikor?... Még csak húszon túl, hány esztendeig kell még tűrni s cselekedni, hogy elérje azt a boldog napot, hogy alája kerül, aminek most a tetején van... a fődnek.

Még soha, mióta él, ilyen rettenetes vágyakozás nem rohant rá, mint most, ebben a percben, hogy itt van ez az ő egy édes testvérje, s ebből embör lehet, csak egy ló az ára...

Egy ló. Egy jó hátasló. Így mondta Bandi. „Egy jó hátas.”

Megrázkódott. Ott a szép pejkó. Akibe beleszeretett, jobban, mint a csúf jányba; az úton, mikor ment Röszke felé...

Halasi tanyák, Mérges-puszta, Kígyós-puszta. Halasi emberek. Bátori, Rozgonyi.

Hogyan is hallotta? hogy egy Bátori nevű nevelte vóna, s Rozgonyi, a gazdája... Nemes úr... Gárgyán Mihály tanyás kertész... csak úgy kavargott a fejében, mert nem volt ideje ki se gondolni, már a mögött a járt, hogy azt a hirtelen dagadt Veszelka Imrét most kipróbálhatja...

– Hé, Szurtai. Öreg!... Ne mondjam kéccör!

Az öreg halász feltápászkodott.

– Kejjön fő... Elmögy, ahova mondom...

Az öreg rendbe szedte magát. Más mindenki aludt. Aludt Piros bent a kunyhóban a bevitt sáskévén. Aludt Bandi a kunyhó előtt a rossz bundán. Sokat vakaródzott szegény álmában. A bunda miatt. A kutya is azon hál. Sok a bolha benne.

Az öreg beljebb húzta a fejébe a vedlett süvegét, a botja után nyúlt. Evvel megvolt az öltözése.

– Ide ügyejjön. Elmögy Röszkére...

Lassan, tagolva, értelmesen megmagyarázta az öregnek, hogy találja meg Veszelka Imrét. De ha nem volna otthon, akkor is elő kell keresni. A nádasokon eltalálja.

– De vigyön magával kend egy tarisznya halat. Az anyjának. De engem ki ne mongyon kend. Mögértötte. Az én nevem sehol soha ki ne ejcse a száján. Tuggya. Az én nevem hallgass! Senkinek másnak mög ne mongya, ha kettőbe hasíttyák is, csak magának Imrének, annak is csak súgva. Annak is csak eccő. Az abbúl mán mindönt fog tudni. Osztán gyönni fog, ahová kend tanácsojja, hogy gyüjjön.

– Ide?

– Ide a rosszbetegségbe! Nem ide!... Majd mögmondom, hova.

Avval közel hajlott az öreghez és súgva beszélt hozzá.

Még mintha attól is félne, hogy meghallja. Mintha még a követjének se volna szabad tudni, hogy hova.

Sötét volt, de csillagos az ég.

– Ha ott nem tanálnának – mondta óvatosan a betyár –, jelöt hagyok, hova kő mönni... De a jelöt csak akkor ércse kend, ha tiszta a levegő... Ha három nádbugát lát kend a nyírfa ágára kötve, az azt jelenti...

– Értöm.

– Ha ötöt, az mög aztat jelönti...

Az öreg bólogatott.

– Ha mög kilenc nádszálat lát összehajtva, osztán mögkötve, az mög aztat jelenti...

– Jól van, jó... Értöm, értöm, nó.

– Esze lögyön kendnek, apám... Vőt adok kendnek... Öcsém kezibe juttatom a jányodat, atyus.

Az öreg a szeméhez nyúlt. Öreg volt már. Szeretett volna szabadulni a lánytól, mert szép lány... sömmi se lösz belőle... a szép lány a legnagyobb csapás az özvegy apára: arra nem löhet számítani. Csúnya még mögmarad, legalább egy darabig, de szép lány soha.

Hanem a Bandi gyerek. Az igen. A jó vóna. Vőnek.

Ez nem, ez a Sándor, ettül jobb szabadulni... de a kisebbik: az falat kenyér... Az sose fogja szemére hányni, hogy elvette a lányt...

Már el is tűnt a ladikjával.

A ladik súrolta a nádast, törte a szárazzát, soká hallatszott a csörtetése. Evezőcsapás, köhintés. Tiszta a levegő.

– Tán csak nem lösz eső – mondta a betyár.

Lókötés

A közbiztonság: a polgárosult élet.

Szinte nem is lehetne megérteni, ha nem emberek volnának az emberek. Hogy lehet az, hogy Szeged határában, a várostól – már a vártól, ahonnan a biztonságot számítani kell, mert ott van a katonai és csendbiztosi parancsnokság – hogy innen légvonalban pontosan harmincöt kilométerre fekvő tanyán Gárgyán Mihály estéről estére a legnagyobb megnyugvással fekszik le a feleségével egy ágyba, tudván, hogy nem történik velük semmi más, csak az, hogy rájuk borul az isten sötét éjszakája, és az a jó isten holnap reggelre meghozza a fényességes nappalt. Odáig alhatnak, vagy azt teszik, ami jólesik. Senkire nem tartozik semmi, mert a suhanc fiuk kint hál az ólban s éppen azon gondolkodik, hogy már ő is elég hajlandóságot érez magában, hogy valahonnan egy éccakai társat szerezzen magának... persze a szebbik nembül...

Ha annyi s annyi éjszaka elfolyt, és soha még nem történt semmi.

Ha sohase verték meg még az ablakot rossz emberek. Még soha nem támadták meg őket vagyonért, javakért. Amiket oly nehéz becsületes kemény munkával megszerezni s olyan könnyű éccaka setétje alatt egyszerűen zsákba szedni...

Szegény Gárgyán Mihály.

Milyen édesdeden szunnyad már elfele. Mellette a jó kis kövér felesége is, olyan igen megnyugodva s kielégítve. Lehet mondani, hogy nagyon meg vannak egymással elégedve, még félálomban is megsimogatják egymást, amitől az asszony szíve úgy meg tud melegedni. Hogy az ember nemcsak akarja, de szereti is.

Belesimul azért az ura karjai közé, s hajtja fejét nagy szerelmetes álomra.

De mi az? Kutyaugatás!

Mit akar az a kutya?

Nyúl szaladt el erre?

Itt nincs szomszéd. A legközelebbi szomszéd majd csak egy órára van. Dél felé is majdnem annyira; a mérgesi pusztán nem lakik senki. Azért is lehet itt bátorságban élni. Ki venné magának a fáradságot, hogy ezt a rozzant kis házat oly nagy fáradsággal megkeresse a halasi határban.

De a kutya nem hagyja, s egyre jobban vonít. Csahol, vonít.

Pedig ő nem is hallotta, amit Gárgyán Mihály a feleségének mesélt, hogy valami betyárok milyen bosszút állottak a pandúron, aki a menyecskét megtámadta.

Tegnap hallotta vásárosoktól, akikkel találkozott az átokházi úton, s nagyon furcsának és különösnek s mulatságosnak találta a hírt, s azt a feleségének este elmesélte, lefekvés után, s attól lett nekik olyan jó békességük.

Egész fiatalok lettek.

Mert mint a futótűz hatotta át az egész szegedi határt, s azóta a vásárosok biztosra már még távolabbra is elhordták a hírt, hogy miféle betyár támadt az alsóhatáron. Hogy az megfenyegeti még a perzekútorokat is, és meg is bosszulja, ha túllépnek a hatalmukon.

Nem is tudni, hogy vót-e már valaki, aki ilyet elrendelt volna, a papokon kívül, de hát a papok nem szokták a vétkest késsel beretválni, legfeljebb kiátkozzák őket a templomból.

Hát ez nagyon felbirizgálta az egész határbeli népet, aki csak hallotta, mindenki nevetett, mindenki csóválta a fejét, s egyszerre sokkal szebbnek találta a feleségét, mint előtte való időkben. Mert az a jeles, hogy a házastársak közt micsoda nagy összebúvást hozott. Valósággal megújította a szent házasságot. Akik szerették egymást, most még jobban szerették, akik már elhidegültek, most egyszerre visszaéreztek fiatalkoruknak szerelmes ideire.

Annál jobban átengedték magukat a közbiztonságnak.

Még otthonabb érezte magát ki-ki a maga kis házában. Még jobban magáénak érezte azt, ami az övé. Még azt is, ami nem az övé. Gárgyán Mihálynak is eszébe se jut, hogy most is micsoda nagy gazságért járt ő az átokházi ménesben. Mert az a pejkó, akit kivitt a ménesre, rettenetes nagy kegyetlenségnek és igazságtalanságnak a történetére emlékezteti.

Azt a csikót egy igen szegény-szegény ember nevelte. Úgy nevelte azt a Rozgonyi uram kis tanyása, mint a gyermekét, a szeme világát és a mennybeli üdvösségét. De Rozgonyi uram egyszer kimegy arra a távoli tanyájára, s meglátja a lovat, megszereti, elrendeli, hogy azonnal be kell szállítani az ő udvarába. Igen, de Bátori Bálint ellenszegül. Erre Rozgonyi uram megharagszik, a jobbágyot kiveti a hajlékából, a tanyai putrit felgyújtja, a lovat elviszi, Bátorit gyerekeivel együtt kizavarja az ég alá.